Jože Ciperle

PODOBA VELIKEGA UČILIŠČA LJUBLJANSKEGA

Licej v Ljubljani 1800–1848

Ljubljana 2001

Predgovor	5
1.  UVOD V LITERATURO IN VIRE	9
1.1.  Literatura	9
1.2.  Viri	13
2.  Zgodovinske osnove avstrijskega semiuniverzitetnega šolstva, izobraževalnih ustanov z napol univerzitetnim karakterjem	17
2.1.  Obnova sekundarnega in decentralizacija terciarnega šolstva v 16. in 17. stoletju	17
2.2. Vzgojno in učno delo očetov Družbe Jezusove	19
2.2.1. Najnižja višješolska stopnja: studia inferiora	22
2.2.2.  Višje / visoko šolstvo: studia superiora	30
2.3. Na poti med tradicijo in inovacijo: proces spreminjanja šolstva na sekundarnem in terciarnem področju v državne ustanove	38
2.3.1 Latinska gimnazija jezuitskega tipa v procesu prenove in osamosvajanja od višjega / visokega šolstva	38
2.3.2. Konture novega visokošolskega študijskega sistema: njegova substanca in razvojne tendence	57
3. SINHRONI PREGLED LJUBLJANSKIH ŠTUDIJSKIH USTANOV DO KONCA 18. STOLETJA	68
4.  ORGANIZACIJSKE in študijske značilnosti ljubljanskega liceja	84
4.1.  Učiteljski zbori (študijski konses) in  študijski direktorji	84
4.2.  Akademski učitelji (profesorji)	89
4.2.1.  Zasedba  učnih stolic	92
4.2.2.  Institut adjunktov (adjunkti), asistenti in suplenti	95
4.2.3.  Plače in remuneracije	98
4.2.4.  Profesorske (uradniške) uniforme	102
4.3.  Študentje (učenci)	103
4.3.1.  Imatrikulacija in imatrikulacijska taksa	103
4.3.2.  Sprejem in napredovanje v višji letnik (višje študije)	105
4.3.3.  Študijske obveznosti in preverjanje znanja	107
4.3.4.  Izpitne ocene in spričevala	110
4.3.5.  Privatni študij	113
4.3.6.  Šolnina in oprostitev plačevanja šolnine	117
4.3.7.  Štipendije in štipendijske (študentske) ustanove	119
4.3.8.  Versko-vzgojne obveznosti	123
4.3.9.  Disciplinski predpisi	126
4.3.10.  Študijsko leto in počitnice	129
5.  Študijske (fakultetne) stolice	132
5.1.  Filozofski študij	132
5.1.1.  Neobvezni (izbirni) učni predmeti	139
5.1.2.  Potek študija	145
5.1.3.  Študijski predmeti in učbeniki	148
5.2.  Mediko-kirurški študij	156
5.2.1.  Potek študija	164
5.2.2.  Učbeniki	166
5.3.  Teološki študij	170
5.3.1.  Potek študija	177
5.3.2.  Učbeniki	179
5.3.3.  Pouk slovenščine	183
5.3.4.  Prizadevanja za prenovo študija	185
6.  LJUBLJANSKO GIMNAZIJSKO ŠOLSTVO	187
7.  poskus STATISTIČNEGA ZAJETJA SLUŠATELJEV LJUBLJANSKEGA LICEJA	193
8.  UKINITEV LICEJSKIH ŠTUDIJEV PO MEŠČANSKI REVOLUCIJI 1848	197
9.  ORIS LICEJSKE knjižnice	202
10.  LICEJSKO POSLOPJE	209
11.  VIRI  IN  LITERATURA	213
11.1.  Arhivski viri	213
11.1.1.  Tiskani viri	216
11.2.  Literatura	217
12.  UPORABLJENE KRATICE	234
13.  KAZALO osebnih imen	235
14.  SUMMARY	242
15.  PRILOGE	245
15.1.  Upravljanje liceja	245
15.1.1.  Rektorji	245
15.1.2.  Študijski konses	246
15.1.3.  Študijski direktorji	246
15.1.3.1.  Filozofski študij	246
15.1.3.2.  Mediko-kirurški študij	246
15.1.3.3.  Teološki študij	246
15.2.  Licejski učitelji (profesorji)	247
15.2.1.  Filozofski študij	247
15.2.2.  Mediko-kirurški študij	248
15.2.3.   Teološki študij	250
15.3.  Seznami predavanj	251
15.3.1.  Filozofski študij	251
15.3.2.  Mediko-kirurški študij	275
15.3.3.  Teološki študij	298
15.3.4. Licejska knjižnica	313
15. 4.  Seznam uporabljenih (aprobiranih) učbenikov	317
15.4.1.  Filozofski študij	318
15.4.2.  Mediko-kirurški študij	320
15.4.3.  Teološki študij	322
15.5.     Tabelarični prikaz števila vpisanih slušateljev	325
15.5.1.   Licejski študiji 1805–1809	325
15.5.2.  Gimnazijski in licejski študiji 1815–1848	326
15.6. Grafični prikaz števila vpisanih  (učencev) slušateljev	326

Predgovor
Pričujoče delo je nekoliko prirejeno besedilo doktorske disertacije, ki je bila spomladi 1999 predložena Filozofski fakulteti Univerze v Ljubljani za pridobitev doktorata zgodovinskih znanosti in javno branjena 27. oktobra istega leta.
Delo obdeluje predzgodovino ljubljanske univerze,  podaja oris "velikega učiliša Ljubljanskiga", kakor je  predmarčni ljubljanski licej poimenoval njegov "cesarsko-kraljevi učenik", profesor pastoralne teologije Jožef Poklukar.
Vloge in pomena liceja v Ljubljani so se med drugim dotikali vsi  najpomembnejši avtorji (npr. Janko Polec, Fran Zwitter, Vasilij Melik in drugi), ki so obravnavali predzgodovino ljubljanske univerze (oziroma zgodovino višjega šolstva v Ljubljani), precejšnjo pozornost pa mu je namenil tudi Vlado Schmidt v svoji sintetični Zgodovini šolstva in pedagogike na Slovenskem. Pa vendarle celovitega, monografskega vpogleda v delovanje in družbeni pomen ljubljanskega liceja, najpomembnejše tovrstne višješolske (visokošolske) ustanove na nekdanjem slovenskem etničnem ozemlju, še nimamo. Pričujoča raziskava želi prispevati k zapolnjevanju te vrzeli.
V širšem slovenskem prostoru je od nastopa jezuitskega reda v 16. stoletju opazna težnja po decentralizaciji visokošolskega področja. Univerza pa je v tem času stopila na mesto tretje univerzalne sile Zahoda,  študij (studium) se je pridružil Cerkvi (sacerdotio) in državi (imperio). Liceji, ki so jih najprej v Nemčiji, od jožefinske dobe pa tudi  v habsburški monarhiji ustanavljali kot višješolske ustanove s temeljnim študijem filozofije ter študiji teologije, prava in medicine, so ob koncu 18. in v začetku 19. stoletja delno prevzeli – kot semiuniverzitetne ustanove – naloge univerz, ki so jih oblasti degradirale, da bi jih podredile državnim potrebam po izobraževanju duhovščine, uradnikov in medicinskega osebja, delno pa opravljali naloge nekdanjih, po ukinitvi jezuitskega reda odpravljenih jezuitskih višjih šol. 
Tako je kazalo uvodoma jasno in nazorno umestiti licejske ustanove v zgodovino  avstrijskega (in nemškega) šolstva. Ob upoštevanju in povzemanju dognanj novejše avstrijske zgodovine šolstva in pedagogike ter z analizo naših slovenskih razmer  je bilo ugotovljeno, da so se liceji za razliko od pravih univerz, ki so bile usmerjene v znanstveno delo, posvečali predvsem izobraževanju za poklicno prakso, saj je bil njihov glavni cilj vzgoja duhovnikov, ki naj bi imeli poleg bogoslovnih še praktična znanja iz poljedelstva, obenem pa tudi ranocelnikov, upravnikov veleposestev in učiteljev. V tem smislu so se liceji delili na degradirane univerze, ki so lahko podeljevale doktorate iz filozofije in teologije, in na liceje, ki so nastali kot nekake zakrnele gimnazije namesto prejšnjih jezuitskih študijev ter postali znanstveno-izobraževalne ustanove v deželnih središčih, vendar brez pravice podeljevanja doktorskih nazivov. Ljubljanski licej je spadal med tiste liceje, ki niso imeli pravice podeljevanja akademskih nazivov in so bili neke vrste vmesni člen med gimnazijo in pravo univerzo. Imel je tri študijske usmeritve, filozofsko, mediko-kirurško in teološko, poleg tega pa še vrsto neobveznih predmetov od poljedelstva prek zgodovine in filozofije do modernih jezikov.
V osrednjem delu razprave je bilo treba posebej izpostaviti upravno in akademsko organizacijo ljubljanskega liceja, njegovo gospodarsko stanje in njegov študentsko-profesorski vsakdan, obenem pa podrobno predstaviti učno osebje in študente, potek učenja in študija, predmete, učbenike in vsebine posameznih študijev in predmetov, obveznosti, izpitni režim, sistem ocenjevanja, materialno stanje učečih in učečih se ter ne nazadnje: metode poučevanja in izobraževanja. V tem delu razprave so podrobno orisane licejske stolice, njih vsebine in programi. Na liceju v Ljubljani se je poučevanje v celoti ravnalo po načelih predmarčne avstrijske šolske politike, da javnega pouka ne kaže prepustiti "niti sistemskim stremljenjem in željam znanstvenikov, niti okusu neizkušene mladine". Država je profesorje navezala na obvezne učbenike, študente pa na omejujoče predpise, ki so jih obvezovali k obisku predavanj in povsem določenemu redu pri opravljanju izpitov. Vendar to še ne pomeni, da je študijski proces povsem okorel; nasprotno, neprestano so ga prilagajali novim izobraževalnim potrebam. Filozofija je bila v licejskem sistemu neke vrste splošni humanistični uvod v nadaljnji študij. Filozofija v Ljubljani je imela dva letnika (namesto treh), tako da so morali študentje (npr. Prešernove in Čopove generacije), ki so nadaljevali študij na pravi univerzi – do reforme sredi dvajsetih let, ko je bil čas prehodnega filozofskega izobraževanja (med gimnazijo in univerzo) povsod omejen na dve leti – tretji letnik filozofije končati na Dunaju. Pač pa so si v Ljubljani v takšnih razmerah večkrat prizadevali razširiti tako imenovani "obligatni filozofski študij" na tretji letnik, hkrati pa popestriti tudi neobvezne predmete. Med njimi so bili med drugim moderni jeziki, npr. italijanščina in francoščina, in prav uvedba študija modernih jezikov je privedla – kot je  sicer znano – po končanih vojnah s Francozi do uvedbe stolice za slovanski (slovenski) jezik. Podobno kot razvoju filozofske stolice sta posebni poglavji posvečeni tudi razvoju mediko-kirurškega in teološkega študija. Mediko-kirurška šola v Ljubljani je bila strokovna medicinska šola za izobraževanje nižjega medicinskega osebja, čeprav so v tridesetih letih tudi njeni učitelji kazali ambicije po njenem dvigu na pravo univerzitetno raven. Teološka licejska stolica je imela v predmarčni dobi enoten študijski program,  vendar je ta omogočal tako znanstveno izobraževanje teologov  kakor tudi usposabljanje duhovnikov za praktično dušnopastirsko delo. Učitelji so večino predmetov predavali v latinščini, le pedagogiko v nemščini in pastoralno teologijo v slovenščini, pri tem pa so bili strogo vezani na predpisane učbenike, ki so bili v predmarčnem obdobju še vsi pisani v duhu jožefinizma.  Ker so se profesorji morali pri svojih predavanjih strogo držati predpisanih učbenikov, so jožefinske ideje, ideje o državi in Cerkvi, febronianske in janzenistične ideje ter nauki našli pot v ljubljanske predavalnice.
V težnji predstaviti ne le zunanjo, temveč tudi notranjo – človeško-pedagoško – podobo ljubljanske licejske ustanove v primerjavi s podobnimi avstrijskimi, nemškimi in širšimi evropskimi višjimi in visokimi šolami so v delu osvetljene njene vsebinske in strokovne karakteristike. Ljubljanski licej je imel večinoma šolski značaj in le redki elementi njegovega učnega procesa so kazali znake univerzitetnega študija. Pedagoška  praksa  učenja na pamet, vztrajnega dobesednega ponavljanja in vsakodnevnega spraševanja ga  bolj navezuje na tradicijo 18. stoletja kot na nova pedagoška načela 19. stoletja, čeprav se ta njegova konservativna narava v obravnavanem obdobju počasi spreminja. Slika avstrijskega "predmarca"  je namreč tudi na izobraževalnem področju na primeru ljubljanskega liceja bolj dinamična in manj "črna", kot se je zasidrala v naši zavesti. Tako razprava opozarja na njegovo pomembno socialnopromocijsko vlogo, saj je bilo v začetku 19. stoletja v njegove študijske programe vključeno 70 odstotkov dijakov, ki študija niso mogli plačati ali pa so zaradi domačih socialnih razmer dobivali različne štipendije. Dostop do gimnazijskega in licejskega študija pa so v Ljubljani imeli vse družbene plasti, pri čemer so na obeh šolah prevladovali kmečki sinovi, tem pa so  sledili sinovi uradnikov, meščanov in plemičev. Letno število študentov se  je v drugi polovici dvajsetih let dvignilo nad  200, po letu 1830 pa se je ustalilo med 100 in 150.
V zadnjem delu  razprave je pozornost posvečena orisu Licejske knjižnice in Licejske stavbe.  Ena in druga sta seveda takrat  predstavljali nujni predpogoj za  normalno študijsko delo učiteljev in učencev, za bodočnost pa sta preko tradicije jezuitskega kolegija vzbujali vizijo o nujnosti obstoja osrednje visokošolske knjižnice in osrednje visokošolske stavbe v Ljubljani. Razpravo zaključujejo dokumentarne priloge, ki navajajo imena rektorjev, upravnega osebja in učiteljev ter sezname predavanj in uporabljenih učbenikov. Število vpisanih slušateljev je predstavljeno v tabeli in nato še grafično.
Licej v Ljubljani je nedvomno vplival tudi na slovensko nacionalno gibanje in na oblikovanje slovenske inteligence v predmarčni dobi, čeprav ta njegova vloga (še) ni poznana. Predvsem pa je bil ob pomanjkanju drugih akademskih izobraževalnih ustanov, podobno kot liceji v Gradcu, Celovcu in Gorici, dragocena odskočna deska – naj bo za poklice,  za katere je zadostovala višješolska izobrazba, naj bo za nadaljnji študij na pravi univerzi.
Naravno je, da bo bralec ob koncu knjige odgovoril na vprašanje, koliko je avtorju uspelo  –  z umestitvijo ljubljanskega liceja in njegove zgodovine v širši zgodovinski  prostor prve polovice 19. stoletja, torej konkretne šole in konkretnega (slovenskega) izobraženstva v prostor habsburške monarhije in nemško/slovensko govoreče Srednje Evrope –  celovito predstaviti to znamenito ljubljansko učno ustanovo. Seveda ob dejstvu, da je vsako delo podoba časa in zato tudi ni nikoli popolno.
Za spodbude in nasvete pri nastajanju dela se zahvaljujem mentorju prof. dr. Petru Vodopivcu. Veliko zahvalo sem dolžan tudi mnogim sodelavcem slovenskih in tujih arhivov in knjižnic kakor tudi drugih ustanov, ki so mi bili v pomoč pri zbiranju in pripravljanju gradiva.
Še prav posebno hvaležnost pa bi rad izrazil založnici Slovenski matici in njenemu predsedniku prof. dr. Jožu Mahniču, ki sta štela moje delo za vredno objave.

1.  UVOD V LITERATURO IN VIRE

Moderne raziskave zgodovine šolstva temeljijo na istih raziskovalnih metodah, kot se jih danes pri svojem delu poslužuje zgodovinar, ker pa ima zgodovinsko gradivo šolstva tudi pedagoško dimenzijo, morajo interpretacijo tega gradiva paralelno s historično-kritično metodo usmerjati tudi učno-vzgojni pogledi in kriteriji. Tako imajo moderne raziskave zgodovine šolstva izrazit interdisciplinarni karakter.

1.1.  Literatura

Zgodovinske raziskave višjega šolstva v Ljubljani v obdobju poznega razsvetljenstva in v predmarčnem obdobju so razmeroma številne. Večinoma so jih opravili srednješolski in univerzitetni profesorji, po stroki predvsem zgodovinarji, pravniki in slavisti.
Zaradi tesne povezanosti ljubljanskega višjega šolstva z gimnazijskim obravnavajo te objave navadno skupaj studia humaniora in studia superiora oziroma od leta 1773 licejsko šolstvo. Tak način predstavljanja te teme je podal v rokopisu iz  leta 1792, objavljenem leta 1860, že gimnazijski profesor in bibliotekar Franz Wilde. V 19. stoletju so sliko ljubljanske gimnazije in posamezne elemente liceja podali Janez Nečasek, Janez Klimesch  in Maks Pleteršnik. Večina teh sestavkov je bila objavljena v letnih poročilih ljubljanske gimnazije, ki so redno izhajala od petdesetih let 19. stoletja. Temeljni vir jim je seveda gimnazijski arhiv, zato so se vpetosti učne ustanove v splošni razvoj avstrijskega gimnazijskega in višjega šolstva – če sploh – le dotikali. 
V tridesetih letih 20. stoletja se je z ljubljanskimi srednjimi in višjimi šolami tega časa ukvarjal France Kidrič v svoji repliki na "razvid  ... šolskega ustroja ...... ljubljanskih srednjih in višjih šol v časih glavnega romanovega junaka" v Koblarjevi šolski izdaji Jurčičevega Desetega brata. 
Borba za slovensko univerzo, njena ustanovitev in njen nadaljnji razvoj je bila povod – ob  pomembnejših obletnicah – za nastanek sistematičnih analiz o genezi višjega šolstva v Ljubljani. S tem v zvezi je potrebno omeniti Janka Polca, Frana Zwittra in Vasilija Melika. Odlična razprava Frana Zwittra izpred trideset let, ob petdesetletnici slovenske univerze v Ljubljani, predstavlja še danes naše temeljno vedenje tudi o ljubljanskem liceju.
Poleg omenjenih splošnih pregledov razvoja ljubljanskega višjega šolstva z bolj ali manj poljudnim karakterjem obstaja tudi nekaj razprav, ki obravnavajo posamezna vprašanja razvoja liceja, predvsem stolico za slovenski jezik, stolico za kmetijstvo, stolico za pedagogiko, mediko-kirurški študij, Licejsko knjižnico in Licejsko poslopje.
Seveda pa tudi sintetična zgodovinska dela o Kranjski oziroma Sloveniji in sintetična dela naše literarne zgodovine niso mogla mimo vloge ljubljanskega liceja. Za vsa ta dela pa je vendarle mogoče reči, da je pozornost piscev usmerjena v tista šolska vprašanja, ki so bila bližje njihovi stroki: pri zgodovinarjih in pravnikih v organizacijo šolstva, pri slavistih v jezikovno stanje v šolstvu. Niso pa razpravljali o notranjem, didaktičnem, študijskem in vzgojnem delu šol. Prelom v tem pogledu predstavlja delo Vlada Schmidta, prvo sintetično delo o zgodovini šolstva in pedagogike na Slovenskem, ki pa je v svoji obravnavi ljubljanskega liceja omejeno na filozofski in deloma mediko-kirurški študij, teološki študij pa je v glavnem izpuščen. Kompleksne, celostne predstavitve zgodovine ljubljanskega liceja to delo ne nudi.
Ljubljana, glavno mesto naše države, še nima obsežnejšega in celovitega opisa svoje bogate zgodovine. Čeprav je v stoletja trajajočem zanimanju za njeno zgodovinsko podobo nastala vrsta razprav, je šele leta 1984 izšel zbornik o zgodovini Ljubljane, v bistvu prispevki za monografijo, kjer je podan tudi oris njenega predmarčnega šolstva.
Seveda so zaradi vključitve naše tematike v čas in prostor velikega pomena tudi dela tujih avtorjev, ki obravnavajo zgodovino avstrijskega šolstva, zlasti njenih gimnazij, višjega šolstva in univerz.
Na splošno je treba reči, da zgodovina avstrijskih licejev v nasprotju z zgodovino avstrijskih univerz večinoma ni raziskana. 
Edina celovita predstavitev avstrijske šolske zgodovine iz časa monarhije, ki jo je v začetku stoletja izdal gimnazijski profesor in zgodovinar Gustav Strakosch-Graßmann, je kot standardno delo avstrijske šolske zgodovine obveljalo osem desetletij in v veliki meri vplivalo tudi na pisanje zgodovine vseh sektorjev šolstva na Slovenskem, predvsem pa je oblikovala generalni pogled na njihov razvoj. Vendar Strakosch-Graßmannovo delo zgodovine licejev ne obravnava kompleksno, pač pa v okviru  razvoja gimnazij na kratko podaja tudi  filozofske kurze v centrih provinc izven univerzitetnih središč. Po izjavi samega avtorja temelji  delo izključno na tiskanih virih o zgodovini vzgoje in izobraževanja v Avstriji, le-ti pa so bili takrat še hudo pomanjkljivi, predvsem pa niso bili niti eksaktno citirani niti kritično analizirani in interpretirani, zato so se vtihotapile "številne pomanjkljivosti, enostranski pogledi, nekritične trditve in izrecne napake". Vse te nedoslednosti so se manifestirale tudi v Strakosch-Graßmannovi predstavitvi gimnazijskega in univerzitetnega razvoja v času francoske revolucije in v predmarčnem obdobju. 
Ob prelomu stoletja je med avstrijskimi srednješolskimi profesorji na osnovi pobud iz Nemčije opazno povečanje zanimanja za zgodovino avstrijskega višjega šolstva. Še posebej opazen je dunajski gimnazijski profesor za latinščino, grščino in filozofsko propedevtiko Karl Wotke (1861–1929). Po njegovem je "pomanjkanje celovitega prikaza zgodovine našega višjega šolstva" krivo za to, da "v zgodovinah pedagogike, ki izhajajo v tujini, Avstrija skorajda ni omenjena". V nasprotju s Strakosch-Graßmannom je imel Karl Wotke drugačne predstave o celovitem prikazu zgodovine avstrijskega šolstva – ne samo v kvantitativnem, temveč tudi v kvalitativnem pogledu. Pred očmi je imel najprej večletno fazo intenzivnega proučevanja virov v vseh pristojnih arhivih, šele nato naj bi sledil korak k deskriptivno-interpretativni fazi, torej k sami predstavitvi. Razen svojemu pedagoškemu delu se je Wotke od začetka 20. stoletja dalje profesionalno posvečal skoraj izključno proučevanju zgodovine avstrijske gimnazije. Osredotočil se je predvsem na do takrat popolnoma zanemarjeno zbiranje in izdajanje virov. Wotkejeve velike izdaje virov pa so ostale brez neposredne historične konsekvence. Celovitega prikaza zgodovine avstrijske gimnazije dunajski profesor ni napisal, utopija pa je ostalo tudi delo o razvoju višjega šolstva v habsburški monarhiji, ki bi bilo po obsegu in kvaliteti vsaj kolikor toliko primerljivo z znamenitim delom Friedricha Paulsena na Nemškem. Stakosch-Graßmannova zgodovina je tako v Avstriji ostala do osemdesetih let tudi edini celovit, čeprav zaradi selektivnega obravnavanja virov nezadovoljiv prikaz zgodovine avstrijskega višjega šolstva.
Za obdobje od 1918 pa tja do šestdesetih let je za Avstrijo značilno, da je raziskovanje splošne zgodovine avstrijske gimnazije in njenega višjega šolstva skoraj popolnoma zamrlo. Odločilen preobrat je nastopil šele z večletnimi vztrajnimi raziskavami Helmutha Engelbrechta. Ta gimnazijski direktor v Kremsu in predavatelj na dunajski univerzi se je od poznih šestdesetih let dalje ukvarjal skoraj izključno s sistematičnim raziskovanjem zgodovine avstrijskega šolstva. Njegove publikacije obsegajo prispevke k razvoju celotnega avstrijskega šolstva, glavna pozornost pa velja srednjim in višjim šolam. Engelbrechtova monumentalna pet- oziroma šestdelna zgodovina avstrijskega šolstva  podaja v  svojem tretjem delu, ki je izšel leta 1984, tudi prvi moderni prikaz razvoja semiuniverzitetnega šolstva v Avstriji v prvi polovici 19. stoletja. Prikaz se dotika bistvenih problemov in poglavitnih razvojnih linij tega tipa šolstva habsburške monarhije v časovnem razdobju, ko so se oblikovali duhovni temelji za nov razvoj avstrijskega sekundarnega in terciarnega šolstva. Pri tem posebej izstopa strukturiranost, ki se je odražala v različnih organizacijskih formah in različnih učnih ponudbah. 
V zadnjem času pa je opazen  še poseben napredek pri raziskovanju specialnih problemov avstrijskega šolskega in študijskega sistema v drugi polovici 18. in začetka 19. stoletja, saj se  sistematično analizira in dokumentira gimnazijska in visokošolska diskusija v Avstriji po razpustitvi jezuitskega reda leta 1773 in s tem povezani izobraževalnopolitični reformni  programi.

1.2.  Viri

Dejstvo je, da celovitega arhiva ljubljanskega liceja ni. Pri tem je zanimivo, da ostanki arhiva ljubljanskega liceja v nasprotju z arhivskim gradivom ljubljanske klasične gimnazije niso ohranjeni na enem mestu, temveč se nahajajo na različnih lokacijah in v različnih ustanovah, za kar bo verjetno treba iskati vzroke v danes še v veliki meri neznani usodi  arhiva po ukinitvi liceja v letih 1848–1850. 
Pa vendarle je na splošno le treba reči, da teh  raztresenih arhivalij ni tako malo, kakor se je domnevalo še pred nekaj desetletji, res pa je, da njihova celotna evidenca še ni poznana, kaj šele kritično analizirana. 
Na prvem mestu  je treba omeniti v Arhivu Republike Slovenije (AS) hranjeni arhiv Liceja v  Ljubljani (Šola II), ki obsega spise licejskega rektorata za časovno obdobje 1814 do 1848, delovodnike rektorata 1814–1823 in gradivo o teološkem študiju za leta 1809 do 1819, arhiv Direkcije medicinsko kirurgičnih študij pri Liceju v Ljubljani (Šola III), ki obsega seznam izpitov ranocelnikov, porodničarjev in babic za leta 1817–1818, zbirko podatkov o izpitih ranocelnikov za leta 1822–1833 in spise študijskega direktorata za leti 1818 in 1819, ter arhiv Babiške šole v Ljubljani (Šola I) z gradivom iz let 1851 do 1860. 
Prav v tem arhivu se v zvezi z obravnavano temo nahaja dragoceno gradivo tudi v fondu arhiva Gubernija v Ljubljani (Gubernijskem arhivu), ohranjeni pa so tudi načrti preureditve nekdanjega frančiškanskega samostana v Licejsko poslopje iz leta 1788 kakor tudi načrti nadaljnjih adaptacij Licejskega poslopja v 19. stoletju.
Mnogo arhivalij ljubljanskega liceja je v fondu Klasične gimnazije v Ljubljani (I. državne gimnazije v Ljubljani), ki se danes nahaja v Zgodovinskem  arhivu Ljubljana, Enota Ljubljana (ZAL-Lj.). Med njimi so izredno dragoceni katalogi slušateljev filozofskega študija ljubljanskega liceja, katalogi slušateljev neobveznih predmetov botanike, italijanščine, francoščine, pedagogike in slovenščine na licejskem študiju, dokumenti o študijskem procesu, študentskih ustanovah, konkurznih izpitih in posameznih namestitvah. Prepletenost gimnazijskega arhiva z gradivom liceja na svoj način seveda govori o povezanosti dveh, formalno sicer povsem samostojnih učnih ustanov tudi v predmarčnem obdobju. Omenimo še, da se tu nahaja tudi R. Schreyev tloris (klorirana matrica) liceja ob Šolskem trgu, Šolski ulici in Šolskem drevoredu.
Del aktnega gradiva (predvsem splošni spisi) o liceju v Ljubljani se nahaja tudi v Nadškofijskem arhivu Ljubljana (NŠAL), v fondu Šolstvo, podfondu Bogoslovje, kjer izstopajo katalogi ljubljanske teološke študijske smeri, gradivo o študijskem konsesu, spisi ljubljanske teološke študijske direkcije, podatki o plačah profesorjev ljubljanske teologije in o konkurznih izpitih na tej stolici.
V Slovenskem šolskem muzeju (SŠM) je poleg juventusov ljubljanske gimnazije (Nomina juvenum in Archiducali Lyceo Labacensi, Juventus Caesarei Regii Gymnasii Academici Labaci, Juventus Cesarei Regii Gymnasii Academici Labacensis) za predmarčno dobo najti tudi dragoceno mikrofilmsko gradivo o ljubljanskem liceju, katerega originali so v Avstrijskem državnem arhivu (Österreichisches Staatsarchiv), Splošnem upravnem arhivu (Allgemeines Verwaltungarchiv), (ÖSA-VA) na Dunaju. 
Podatke o študentih ljubljanskega liceja, njihovem rojstnem kraju in socialnem položaju staršev nam za študijsko leto 1794/95 nudi  Imenski seznam slušateljev filozofije na liceju v Ljubljani (Namens-Verzeichniß der Hörer der Philosophie am Lyzeum zu Laibach), za  obdobje 1805–1809 in 1815–1848 pa Album Academicorum Lycei Labacensis (matrika ljubljanskega liceja), ki se nahajata v rokopisnem oddelku Narodne in univerzitetne knjižnice v Ljubljani (NUK), kjer se hranijo tudi nekateri uradno predpisani (aprobirani) učbeniki za posamezne licejske študijske smeri. Nekaj predpisanih učbenikov, predvsem za študij teologije, se je ohranilo tudi v Semeniški knjižnici v Ljubljani. Tako v Narodni in univerzitetni knjižnici  kakor tudi v Semeniški knjižnici je  nekaj skript učbenikov (rokopisov učbenikov), ki so jih sestavili posamezni ljubljanski licejski profesorji in jih uporabljali pri svojih predavanjih. Podrobnega seznama ohranjenih rokopisov učbenikov ljubljanskih licejskih profesorjev pa še nimamo. 
Posebnega pomena za nastanek avstrijskega licejskega višjega šolstva, njegove strukturne razčlenitve in njegovega položaja v tedanjem družbenem okolju so akti Študijske dvorne komisije (Studienhofkommission) v Avstrijskem državnem arhivu (Österreichisches Staatsarchiv), Splošnem upravnem arhivu (Allgemeines Verwaltungsarchiv) (ÖSA-VA) na Dunaju, kjer se nahaja  poleg splošnega gradiva o ureditvi gimnazijskega in univerzitetnega šolstva in študijskih načrtov tudi gradivo o gimnazijah in licejih v posameznih deželah. Akti Dvorne študijske revizijske komisije (Studien-Revisions-Hofkommission) iz 90-ih let 18. in začetka 19. stoletja pa obsegajo poleg protokolov zasedanj Študijske revizijske komisije, različnih dopisov in ocen, naslovljenih na vladarja, tudi preglede celotnega avstrijskega  šolstva in učnega sistema.  Razdeljeni so v tri glavne strukturne enote ter nato v deset različnih razredov kategorij prebivalstva avstrijske države, vsebujejo pa tudi izredno dragocene podatke o štipendijah. Predloge o štipendijskem sistemu in študijskem fondu je moč najti v Dvornem arhivu, Haus-, Hof- und Staatsarchiv (HHStA) na Dunaju, in sicer  v fondu stari kabinetni akti (študijske zadeve).
V zvezi s tiskanimi viri omenimo najprej Sezname javnih predavanj (Verzeichniß der öffentlichen Vorlesungen am k.k. Lyzeum zu Laibach, Ordnung der öffentlichen Vorlesungen am k.k. Lyceum zu Laibach), ki nudijo podroben vpogled v študijske vsebine in deloma v študijski proces in se za posamezna leta od 1817 nadalje nahajajo v Narodnem muzeju Slovenije (NM) v Ljubljani, v rokopisnem oddelku Narodne in univerzitetne knjižnice (NUK) v Ljubljani in v arhivu klasične gimnazije Zgodovinskega arhiva Ljubljana. Podobne podatke v bolj skrčeni obliki je moč najti tudi v različnih šematizmih. Sicer pa sta za obravnavano epoho zakone in odloke s področja višjega šolstva ter učne in študijske načrte izdala Wilhelm Unger in  J. L. Barth-Barthenheim, izšli pa so tudi v različnih priročnikih, disciplinskih predpisih, osnutkih za organizacijo, seznamih izpitnih predmetov, instrukcijskih navodilih za učitelje posameznih predmetov, instrukcijskih navodilih za direktorje in njihove namestnike ter v zbirkah predpisov za posamezne šolske tipe. 

2.  Zgodovinske osnove avstrijskega semiuniverzitetnega šolstva, izobraževalnih ustanov z napol univerzitetnim karakterjem

2.1.  Obnova sekundarnega in decentralizacija terciarnega šolstva v 16. in 17. stoletju

V širšem prostoru, kjer se nahajamo Slovenci, so – po razpadu in zamrtju šolskih institucij na sekundarnem področju v začetku 16. stoletja – podobno kot protestanti tudi katoliki sredi tega stoletja spoznali nujnost njihove obnove, vse bolj pa je bila  opazna tudi težnja po decentralizaciji visokošolskega področja.
Razpad samostanskih šol in v veliki meri protestantska usmeritev mestnih latinskih šol sta skoraj onemogočili nastajanje katoliške inteligence. Ta razvoj je zaostrila še kriza duhovščine, pomanjkanju duhovnikov pa se je pridružila še njihova pomanjkljiva izobrazba. Deželnemu knezu je v vladi in upravi primanjkovalo ustreznih uradnikov katoliške veroizpovedi. Z lastnimi močmi te zapletene situacije ni mogel obvladati. Deželni knez je lahko nudil le impulze, odločilni vplivi pa so morali priti od zunaj. 
Tudi na katoliški strani so bile temeljne strukture in izobraževalni cilji novonastajajočega šolstva prevzeti iz tujine. Izvedene so bile bistvene spremembe; za več kot dve stoletji so očetje Družbe Jezusove določali težišča in vsebino izobraževalnega dogajanja. Tradicionalni šolski tip, v srednjem veku večinoma navezan na samostansko latinsko šolo v mestu, je bil obsojen na odmiranje. Sedaj so bila izobraževalna težišča postavljena na novo. Pouk, ki je dobil bistveno večji pomen in ki je bil namenjen pripravi za univerzitetni študij, je potekal le v nekaterih centrih. S tem je seveda število šol, ki se uvrščajo v sekundarno področje, močno upadlo, ta upad pa je bil nadomeščen z večjim številom šolarjev, ki so obiskovali te centre, in s kvaliteto učnega programa. Ta večrazredna šola, ki je bila normirana do najmanjših podrobnosti in za katero so veljale nespremenljive kvalifikacijske in selekcijske norme, se je v 17. stoletju začela imenovati gimnazija. Sámo oznako so vpeljali humanisti in je sprva obsegala tudi visoke šole. Znamenite univerze, npr. v Parizu, Padovi in na Dunaju, so se imenovale tako, prav tako novo ustanovljena jezuitska visoka šola v Gradcu. Po pravilu so jezuiti v šolah, ki so jih od srede 17. stoletja tudi sami večinoma imenovali gimnazije, poučevali, kakor izhaja iz njihovih Litterae Annuae, studia inferiora in studia superiora, pogosto samo studia inferiora, torej pravzaprav sekundarno šolsko tematiko. Kot pojem gymnasium se je tudi pojem studium – prvotno prav tako rabljen samo za učni proces na univerzi – začel rabiti v sekundarnem področju šolstva. Prav ta premik v pomenski vsebini pojmov, ki so bili sprva določeni za terciarno področje izobraževanja, pojasnjuje, zakaj so gimnazijo vse bolj razumevali kot osamosvojeno predstopnjo akademskega študija, ki se je v strukturah vezala na univerzo, v posredovanju učnih vsebin pa na njene potrebe in nujnosti. Postala je najnižja višješolska učna ustanova, ki je polagala temelje za pravo znanstveno izobraževanje.
Na visokošolskem področju so bile v tem obdobju na avstrijskem ozemlju izvedene daljnosežne spremembe. Zlasti močno se je  povečalo število ustanov, sorodnih visokim šolam. Pod vplivom humanizma so se pojavile nove oznake za  novonastale šole, ki so se razlikovale od tradicionalnega pojma univerze. Določen čas so tako poleg že omenjene gimnazije govorili tudi o liceju ali celo akademiji, čeprav so mislili na univerzo. Za pravilno razumevanje karakterja šolske ustanove tega časa je v konkretnem primeru odločilna izključno vsebina učnega programa, saj več kot stoletje trajajoči sočasni obstoj različnih terminov in počasni proces njihove pojmovne diferenciacije ne omogoča jasne vsebinske opredelitve. Personalne in materialne možnosti Družbe Jezusove so omogočile v deželnih glavnih mestih – večinoma kot podaljšanje gimnazijskih kurzov oziroma v tesni navezavi z njimi – ustanovitev višjih študij, filozofskih in teoloških, pogosto pa samo filozofskih, ki so bolj dosledno in mnogo hitreje izpolnjevale naloge artistične fakultete: učinkovito pripravo za nadaljnji študij teologije, prava in medicine.
Na prehodu iz 18. v 19. stoletje, ob koncu tega razvoja se je pojem gimnazija povezoval s sekundarnim, za univerzitetni študij pripravljalnim šolskim sektorjem, pojem licej pa z začetno oziroma skrajšano stopnjo, večinoma le na filozofski kurz omejenega napol univerzitetnega študija, ki večinoma ni imel pravice podeljevanja akademskih nazivov, torej brez pravice do promocij.
Duhovni izvor tega tipa terciarnega šolstva so pedagoška dejavnost jezuitov in razsvetljenski državni reformni koncepti ter njihove realizacije v  drugi polovici 18. in na  začetku 19. stoletja.

2.2. Vzgojno in učno delo očetov Družbe Jezusove

Jezuiti so nastopili v času protireformacije, katoliške prenove in poznega humanizma. Njihovi kolegiji so postali duhovna, verska in kulturna središča takratne Evrope.
Aktivnost in mobilnost jezuitskega reda, ki ga je papež potrdil leta 1540, je odprla Rimu nove možnosti za konkretno duhovniško, misijonsko in vzgojno dejavnost. Centralizirana organizacijska oblika, visoka strokovnost  kakor tudi asketska predaja in odločnost vsakega redovnega člana so omogočile novi redovni skupnosti, da je v nekaj desetletjih razpletla po svetu mrežo svojih kolegijev, šol, univerz, tiskarn, gospodarskih objektov, molitvenih bratovščin. Kakor izhaja iz redovnih pravil (Constitutiones Societatis Jesu), je bil njen cilj pomagati bližnjemu pri spoznanju Boga in božje ljubezni, da bi se zveličala njegova duša. Ustanovitelju reda in njegovemu prvemu generalu Ignaciju Loyolskemu so šolske naloge sprva predstavljale postransko dejavnost, ki naj ne bi presegla pouka katekizma za otroke. Kmalu pa je redu postalo jasno, da jim poleg pridig in obhajil prav pouk mladih odpira novo dejavnostno področje, kjer je mogoče izredno močno vplivati na oblikovanje ljudi in njihovo vero. Tako so jezuiti v nasprotju s svojimi prvotnimi usmeritvami postali šolski red.
V tem smislu se je leta 1550 obrnil nanje habsburški vladar Ferdinand I. Prosil je Ignacija Loyolskega za ustanovitev jezuitskega kolegija na Dunaju, v katerem bi se "skupaj z naraščajem Družbe mladina izobraževala v svetnih znanostih". Jezuitski general je prošnjo uslišal leta 1551; že v tem letu so prvi jezuiti prišli na Dunaj. Jezuitski kolegij na Dunaju, ki se je kmalu razvil v pomembno središče jezuitskega širjenja po srednje– in deloma vzhodnoevropskem prostoru, je bil sprva podrejen direktno Ignaciju Loyolskemu, od leta 1556 je spadal v gornjenemško jezuitsko provinco, že leta 1563 pa je bila ustanovljena samostojna avstrijska provinca, ki je v začetku segala od današnje Spodnje in Zgornje  Avstrije, preko Češke, Šlezije, dela Poljske, Slovaške in Madžarske do Sedmograške in preko Kranjske, Štajerske in Furlanije tja v Istro.
Jezuitski red se je po svoji naselitvi v habsburških deželah izkazal kot učinkovit instrument protireformacijske politike deželnih knezov. S pomočjo jezuitov je knezom v nekaj desetletjih uspelo v avstrijskih deželah likvidirati cvetoče protestantsko šolstvo in na njegovem mestu vzpostaviti reorganiziran vzgojni in šolski sistem v duhu krščanskega humanizma. Skupni cilj "spreobrnitev" avstrijskega prebivalstva v pravo katoliško vero je prekril pri tem sprva različne izobraževalnopolitične koncepte in intencije "države", se pravi deželnoknežje centralne oblasti na eni strani in Družbe Jezusove  na drugi strani. Kajti primarni interes deželnih knezov je eksplicitno formuliral Ferdinand I. 11. decembra 1550 v pismu Ignaciju Loyolskemu: poleg vzgoje mladine v  pravi katoliški pobožnosti  poučevati "svete znanosti", da bi tako vzgojili marljive pridigarje "in ne nazadnje tudi bodoče državne uradnike glede na nadarjenost, zmožnosti in nagnjenja". Tu se jasno manifestirajo utilitaristične tendence deželnoknežje "izobraževalne politike" v času zgodnjega absolutizma. Vladarju je šlo predvsem za izobrazbo marljivih, uporabnih uradnikov, za izgradnjo in stabiliziranje absolutistično-centralističnega sistema. V nasprotju s tem je bila sprva primarna zadeva Družbe Jezusove zagotovitev lastnega redovnega naraščaja in njegova izobrazba, na drugem mestu pa je jezuitski red intendiral vzgojo izrazito katoliško misleče, v sholastičnem duhu formirane inteligence, ki bi bila sposobna upirati se pomembnim protestantskim znanstvenikom tega časa, da bi tako preprečili nadaljnje širjenje luteranstva med izobraženimi sloji prebivalstva Svetega rimskega cesarstva nemške narodnosti.
Vzgojno in učno delo patrum Societatis Jesu je bilo tako od vsega začetka usmerjeno na poznejšo duhovno-znanstveno življenjsko pot njihovih sholarjev – na potrebe nastajajoče države, to je na vzgojo marljivih uradnikov,  pa se jezuitski red ni kaj dosti oziral, kajti posvetno-praktične vsebine so iz kurikulumov jezuitskih redovnih šol v celoti izpadle. Ti so bili v celoti usmerjeni v latinsko znanstveno izobraževanje.
Ta vzgojni ideal, ki se v glavnem ni razlikoval od temeljnih pedagoških usmeritev 16. do 18. stoletja, je bil v zadnjem četrtletju 16. stoletja tudi vodilo jezuitskim redovnim predstojnikom v njihovih prizadevanjih, da bi za vse jezuitske šole v Evropi izdelali obvezen študijski red, ki bi odpravil – navkljub enotnim ciljem vseh   kolegijev – v detajlih vendarle obstoječe razlike  in v celoti odstranil kakršnekoli možnosti svobodnega odločanja učiteljev. To dokumentira jezuitski študijski red Ratio atque Institutio Studiorum Societatis Jesu, ki je nastal po daljšem redovno-internem mnenjskem procesu. Ta temeljni dokument za jezuitsko vzgojno in pedagoško dejavnost je bil natisnjen leta 1599 v Neaplju, leta 1615 je bil razširjen še z nekaterimi dodatki in je v novi izdaji iz leta 1616 veljal do razpustitve jezuitskega reda. Ratio studiorum predstavlja v zgodovini pedagogike in izobraževanja redek primer nadnacionalnega šolskega in študijskega reda, ki je - mnogo pred intencijami razsvetljenega absolutizma po sekularizaciji in uniformiranju – na šolskem področju v veliki meri zagotovil enotnost učnega sistema v tistih deželah, kjer je jezuitski red dominiral v šolskem sistemu. Strogi reglema Rationis studiorum, ki je bil adekvaten centralistični in hierarhično-vojaški organizaciji Družbe Jezusove in ki je že v kali zatrl vsak individualizem, je v veliki meri determiniral šolsko realnost na gimnazijskem in univerzitetnem področju v Avstriji vse do terezijanske ere, svoje sledi pa zapustil tudi v pojezuitskem obdobju.
Jezuitski študijski red je v organizacijskem pogledu brez dvoma mojstrsko delo, ki se odlikuje po veliki skladnosti in enotnosti. Ratio studiorum predstavlja v sebi zaključen, iz vrste regul obstoječ sistem, ki je do najmanjših podrobnosti normiral vsebino, metode, organizacijo pouka na vseh šolskih tipih in šolskih stopnjah od najnižjega gramatikalnega razreda do zaključka študija teologije. Učitelji vseh razredov, prefekti, rektorji in tudi provincial so dobili konkretna navodila, ki so jim morali na osnovi sprejete absolutne pokorščine do svojih nadrejenih slediti brez odpora. Po Ratio studiorum najvišji učni cilj – ob naslonitvi na  protestantske vzore – sapiens et eloquens pietas, se pravi, na znanstvenem izobraževanju bazirana pobožnost, je definirala že prva regula o provincialu. Tukaj izrecno poudarjena omejitev pouka na "ustrezne znanosti", ki so primerne jezuitskemu redu, je implicirala izključitev vsakršne splošne izobrazbe.
Kot šolski red so očetje Družbe Jezusove postavili za svoj čas fascinanten vzgojno-izobraževalni sistem, ki je močno prekašal prejšnje šolske strukture in vnesel v pedagoške aktivnosti nove akcente.

2.2.1. Najnižja višješolska stopnja: studia inferiora

Glavni cilj vsega jezuitskega nižjega šolstva (studia inferiora), ki je bil organiziran v kolegiju, je bil pouk latinščine in le v manjši meri tudi grščine. Pouk je trajal pet do šest let in je potekal po razrednih skupnostih.
Jezuitska šolska organizacija, ki že odseva specifične moderne tendence, je ločila šolsko celoto v medsebojno strogo izolirane razredne skupnosti. Sama oznaka razred (classis), ki se sicer pojavi že pri Kvintilijanu, je bila v srednjem veku pozabljena in nato ponovno vpeljana v času humanizma. Družba Jezusova se je brez pridržkov odločila za sistem letnih razredov in razrednih učiteljev, ki so ga v 15. stoletju uveljavili "bratje v skupnem življenju", in ga tudi dosledno uveljavljala v praksi. Ostra diferenciacija je bila uporabljena za homogenizacijo vsakega razreda. Razredni učitelji so bili med sabo popolnoma enakovredni in vsi so obvladali celotno učno materijo, edino pri grščini in hebrejščini je moč najti sledi predmetnih učiteljev.
V učnem načrtu studiorum inferiorum (nižjih študij) jezuitskega gimnazijskega kurza so zato zanemarjene realije, ki versko-izobraževalnemu cilju služijo le pogojno, medtem ko je poznavanje tako imenovanih humaniora, predvsem latinščine, kot osnovnem pogoju za vse duhovne in znanstvene študije zavzemalo izredno poudarjeno mesto. Pouk latinščine, ki je predstavljal težišče učnega načrta jezuitske gimnazijske stopnje,  jezuitom ni služil samo kot sredstvo za pripravo na duhovno-znanstveno življenjsko pot, ampak je bil tudi odličen instrument discipliniranja, s čimer naj bi učence vzgajali k marljivosti, pokorščini in vztrajnosti, odlike, ki jih Ratio studiorum posebej poudarja.
Da so bile jezuitske gimnazije v bistvu latinske šole, dokazuje podrobno določena zgradba  studiorum inferiorum, ki je  podana v študijskem redu. Že oznaka posameznih razredov je sledila vsakokratnemu stanju latinskega pouka. Prva stopnja gimnazijskega kurza je bila tako imenovana grammatica infima, katere naloga je bila "popolno poznavanje osnov in začetnih znanj sintakse" latinskega jezika. V drugem in tretjem gramatikalnem razredu (grammatica media oziroma suprema) je bilo obširno obravnavano latinsko oblikoslovje in stavčne konstrukcije, nato pa so nadaljevali z izbranimi Ciceronovimi teksti, s čimer so začeli že v infimi. V najvišjem gramatikalnem razredu so od učencev že zahtevali samostojno sestavljena pisna dela v latinskem jeziku (posnemanje Cicerona, večinoma v obliki pisem). Latinščina je dobila že v gimnazijskih razredih funkcijo učnega jezika in je postala obvezni jezik komunikacije med učiteljem in učenci ne samo v času pouka, ampak tudi v prostem času. Uporaba materinščine je bila prepovedana tudi v medsebojnem pogovoru učencev, tako da naj bi govoriti latinsko sholarjem postalo počasi samo po sebi razumljivo: "Strogo je treba vztrajati na uporabi latinščine.... zaradi tega uporabe materinščine v šolskih zadevah ni mogoče nikoli dopustiti; celo s tistimi, ki pri tem popuščajo, naj učitelj stalno govori latinsko".
Temelj latinskega pouka v nižjih razredih je predstavljal močno rabljeni, obsežni, povsem v latinščini napisani  učbenik De institutione grammatica libri tres portugalskega jezuita Emanuela Alvareza (Lizbona 1572), ki so ga v šolah Družbe Jezusove uporabljali vse do 19. stoletja. Pravila, ki so bila v njem zapisana, so se morali učenci naučiti na pamet. Posebno pridni učenci, ki jih je izbral učitelj, so jih morali ponoviti na začetku pouka.
Bolj ali manj brezdušno memoriranje gramatikalnih pravil je bila tudi učna metoda, ki jo je Ratio studiorum priporočala za pouk grščine. Vendar je imel ta – v primerjavi z latinščino – slab položaj, saj mu je bilo dnevno določeno le pol ure na koncu popoldanskega pouka, pri čemer je bilo v gramatikalnih razredih po učnem načrtu na programu oblikoslovje na osnovi učbenika nemškega jezuita Jakoba Gretserja. Jezuitske gimnazije so tako glede grščine močno zaostajale za sodobnimi protestantskimi gimnazijami, na katere je vplival Melanchton. Tudi verouk je bil glede na število ur omejen kljub v Ratio studiorum tako poudarjenemu principu nravstveno-verske vzgoje. Težišče verske vzgoje v jezuitskih gimnazijah je bilo namreč v duhovnih vajah (vsakodnevni obisk maše, nedeljske pridige, mesečna obhajila), zato je bil  pouk  verouka omejen na latinski katekizem Petra Kanizija, ki "so se ga zlasti v gramatikalni razredih, če je potrebno v petek in soboto tudi v drugih razredih" učili na pamet in ponavljali. Memoriranju je bil tako v jezuitskih gimnazijah pri pouku klasičnih jezikov in verouku dan velik pomen.
Oba  humanitetna razreda (humanitas ali poesis in rhetorica), ki sta zaključevala studia inferiora, sta imela nalogo usposobiti sholarje za elokvenco, sposobnost jezikovno pravilnega, logičnega in učinkovitega izražanja. Na četrti stopnji, v humanitetnem razredu ali razredu poezije, je bilo težišče v antičnem pesništvu. To sta bila predvsem Vergilij in Horacij, "nadalje branje elegij, epigramov in drugih pesmi znanih pesnikov, vendar so morali iz njih odstraniti vse nečistosti". Dijaki so  morali besedila ponavljati oziroma sami oblikovati verze. Razen tega je učni načrt razreda poezije vseboval – kot priprava za retoriko – tudi uvod v temeljna pravila govorništva in tako imenovano eruditio, izredno omejen izbor bistvenih historičnih in geografskih faktov. To ni predstavljalo niti skromne zasnove za sistematični stvarni pouk, ampak je služilo v veliki meri oddihu in razvedrilu (rekreaciji), kakor poudarja prvo pravilo za učitelja humanitetnega razreda, ki je dajalo prednost verba, jezikom (besedi) pred res, stvarmi. "Za erudicijo se ne porabi preveč časa, le-ta naj od časa do časa osveži duha in prispeva k razvedrilu, toda pozornosti naj se ne odvrača od  jezikov". Cilj zadnjega gimnazijskega razreda, in rhetoricis, pa je bila čim popolnejša izobrazba v govorništvu,  perfecta eloquentia, pri čemer je bilo težišče nedvomno na umetnosti govorništva. K temu je bistveno prispevalo branje Ciceronovih in Demostenovih govorov, toda tudi – za okrepitev stvarnih znanj – latinskih in grških historiografov. Kot dokaz o pridobljeni sposobnosti izražati svoje misli v pravem in primernem govoru je moral vsak učenec retorike sam pripraviti govor v latinskem ali grškem jeziku in ga podati pred razredom. Najboljša dela so bila nagrajena, "ob prazničnih dnevih in ob razglasitvi častnih nazivov pa obešena na stene".
Izobrazba odličnih latincev je bila tako cilj pet do šest let trajajočega pouka jezuitskih humanističnih gimnazijskih kurzov. Pridobivanje formalne jezikovne izobrazbe  je ostalo v jezuitskem učnem načrtu ves čas prevladujoče. Realije so se pojavljale v omejenem obsegu; niso se mogle in tudi ne hotele profilirati kot samostojni učni predmeti. Res pa je, da posredovanje zgodovinskih znanj v kolegijih avstrijske province ni bilo omejeno samo na priložnostno branje zgodovinskih tekstov klasičnih avtorjev, ampak so poskušali podati kolikor toliko popolno predstavo svetovne in cerkvene zgodovine, čeprav je bilo v ta namen na razpolago izredno malo učnega časa. Učitelji pa so svoje učence poskušali navdušiti za zgodovinska  dogajanja tudi s historičnimi deli, ki so jih ob raznih slovesnostih delili med učence. Ta dela naj bi jih vzpodbudila k nadaljnjemu branju zgodovinske tematike.
Didaktične odločitve so bile nedvoumno naravnane k omejitvi učnih vsebin. Pri tem je v učnem procesu izstopal monopolni položaj latinščine, omejena zastopanost grščine in realij ter skoraj popolna izključitev materinščine. Pomembni pa so tudi nekateri jezuitski metodični pristopi. Tako je bilo npr.  za latinska berila predpisano, da je učitelj izbral določeno mesto pri Ciceronu, ki v obeh nižjih razredih ni smelo obsegati več kot štiri vrstice. Učitelj je moral  pasus najprej prebrati in obnoviti njegov smisel, nato pa ga je besedo za besedo prevedel v materinščino (nemščino), pri čemer si je kljub drugačnemu zaporedju besed v stavčni konstrukciji nemškega jezika prizadeval ohraniti zaporedje besed iz originala. Nadalje je v obravnavanem tekstu razlagal strukturo, ločil čase in primerjal jezikovne oblike s slovničnimi pravili. Sledila je razlaga metafor in na drugi šolski stopnji razlaga posameznih fraz. Na kraju pouka je v vseh gramatikalnih razredih ponovil prevod. Na tretji šolski stopnji se je prevodu pridružila še latinska interpretacija, ki je polagoma odpravila potrebo po prevajanju v materinščino. Latinske interpretacije seveda ni mogoče razumeti kot dobesedno obnovo teksta, marveč predvsem kot razlago smisla. V humanitetnih razredih je učitelj posredoval še etimološko razlago besed in nekaj mitološko-historičnih znanj, seveda ves čas na način, ki je ohranjal latinski jezik v središču pozornosti.
V jezuitskem učnem procesu je dominiral absolutni delovni princip. Vsak učenec je imel svojega komilitona za konkurenta (aemulus), na čigar napake je pazil in jih naznanjal učitelju. Razen tega so za spodbudo častihlepja in tekmovalnega duha služila tako imenovana concertatio, vsakodnevna medsebojna spraševanja učencev pri zadnji uri pouka. Učno storilnost so spodbujali tudi z različnimi častnimi nazivi (magistratus), ki so jih prejeli tisti učenci, ki so napravili v tistem mesecu najboljše naloge. Tako je bil naziv višji dekurion ali censor, učiteljev pomočnik, ki so mu morali drugi učenci ponavljati naučene lekcije, najvišja oznaka. Podeljevanje premij najboljšim učencem v okviru slavnostnih javnih izpitov na koncu šolskega leta je bilo nadaljnje sredstvo jezuitske šolske pedagogike, ki naj bi prispevalo k dvigu delovne storilnosti.
Kljub tej absolutni orientaciji na  princip učne storilnosti v jezuitskih šolah ni prihajalo do preobremenjevanja učencev. Organizacija jezuitske gimnazije kot celodnevne in internatske šole, pri čemer so za učence skrbeli učitelji tudi izven učnega časa, je omogočila razdelitev učnih ur preko celega dneva. Na dan ni bilo nikdar več kot pet ur pouka. Ta je bil enakomerno razdeljen na dopoldanske in popoldanske ure, zato je bilo še dovolj časa za razvedrilo (recreatio). Oddih je zavzemal v vzgojni teoriji in vzgojni praksi jezuitov pomembno mesto. Čas za rekreacijo je bil tako večinoma povezan z igrami, telesnimi vajami, sprehodi in izleti, ki so učencem predstavljali pomembno spremembo v monotonem pouku latinščine. Seveda je bil tudi program razvedrila strogo normiran in podrejen nravstveno-religioznim ciljem. Razen tega so smeli učenci tudi v času oddiha med sabo govoriti samo v latinščini, da jim je bil tako tudi izven učnega časa stalno prezenten intendirani (latinski) znanstveno-izobraževalni ideal. Vendar so jezuiti, s tem da so določili razvedrilu učencev posebno mesto v svojem izobraževalnem konceptu, prehitevali svoj čas, čeprav niso telesnim vajam pripisovali nobene splošnoizobraževalne vrednosti.
Nivo jezuitskih gimnazijskih šol je v veliki meri določala izobrazba njihovih redovnih članov, ki so poučevali. Ko se je mlad človek v starosti od 16. do 18. leta odločil za vstop v jezuitski red, je večinoma že obiskoval mestno latinsko šolo ali jezuitske nižje študije. Najprej je moral absolvirati dvoletni noviciat, med tem časom je študij znanosti miroval. V avstrijski provinci je noviciat potekal na Dunaju ali v Leobnu. Noviciat je bil zaključen s prvo zaobljubo. Nato so novitii scholastici obiskovali triletni filozofski kurz. Po končanih filozofskih študijih so si morali redovni očetje pridobiti naziv magister artium; več let so morali poučevati v določenem kolegiju ali različnih kolegijih. Sicer pa je moral provincial najti med svojimi redovnimi očeti učene, marljive in vzdržljive učitelje za različne študijske usmeritve in jih vpeljati v učiteljski poklic. Jezuitski študijski red sicer govori o učiteljskem seminarju (seminarium magistrorum), vendar pod tem ne gre razumeti posebne ustanove za usposabljanje učiteljskega naraščaja. Jezuitski provincial je moral skrbeti za čim večje število stalnih učiteljev (perpetui magistri) gramatike in retorike. Za to primerne redovne očete so po končanih teoloških študijih z "vso odločnostjo" usmerjali v poučevanje. V šolski praksi pa je bilo seveda pogosto tako, da so v gramatikalnih razredih poučevali predvsem sholarji (sholastici), ki svojega študija filozofskega kurza še niso končali, ali magistri filozofskega kurza. Ti so svojo pot začeli v nižjih gramatikalnih razredih in seveda sprejemali leta poučevanja kot nujno fazo svojega izobraževanja, od katere so se tudi zlahka poslovili. Pogosto so bili taki učitelji nastavljeni tudi v razredih poetike in retorike, čeprav naj bi tukaj poučevali izključno redovni očetje – v pouku izkušeni jezuiti – po končanih teoloških študijih. Po pravilu so namreč očetje Družbe Jezusove lahko začeli s štiriletnim študijem teologije šele po večletnem poučevanju. Jezuiti so na osnovi svoje šolske prakse objavili tudi vrsto pedagoških sestavkov, ki so obravnavali pomen pouka jezikov, pomen izobrazbe, pa tudi navodila za učitelje. Ti sestavki so seveda vplivali na konkretno šolsko dejavnost, na temeljne pedagoške intencije jezuitskega reda pa komaj. Pa vendarle so jezuitski učitelji prvi začeli poročati o svojih učnih dejavnostih, o vsakodnevni šolski problematiki. Nakazovati se je začel dokaj samozavesten sloj srednješolskih učiteljev, ki je bil vse bolj zmožen razpravljati o svojih pedagoških nalogah pa tudi artikulirati svoje zahteve.
Znano je, da so jezuitske šole usposabljale družbeno elito. Za vpis na nižje študije so zahtevali določeno starost učencev: od deset do dvanajst let. Pri vpisu so morali starši ali oskrbniki bodočega sholarja najprej predstaviti, predvsem pa so jezuiti morali dobiti o njem zanesljiva sporočila. Nato je moral vsak kandidat za vpis pred gimnazijskim prefektom opraviti ustni in pismeni sprejemni izpit. Najpomembnejši podatki o sprejetem učencu so bili vneseni v katalog, med drugim tudi ime součenca, ki je poznal družino nanovo vpisanega dijaka. Po pravilu je bil prestop v višji razred mogoč samo po opravljenem izpitu ob koncu počitnic, le v izjemnih primerih so dovoljevali prestop tudi med šolskim letom. Letne preizkušnje znanja so morale biti najavljene predhodno dva do tri dni, izvedene so morale biti z največjo možno objektivnostjo. Poleg pisne klavzurne naloge (iz latinske proze in poezije ter grščine), ki jo je nadziral sam prefekt ali eden od njegovih namestnikov, je moral učenec opraviti pred izpitno komisijo tudi ustni izpit iz gramatike in iz berila določenega antičnega avtorja. Komisijo so sestavljali prefekt in dva člana, ki naj bi po možnosti ne bila njegova učitelja. Komisija se je pri svojem ocenjevanju morala ozirati na ocene, ki jih je v katalog vpisal učitelj. Jezuiti so prvi v zgodovini šolstva poznali ocenjevalno lestvico s šestimi ocenami. Ocene so izražali tudi s številčnimi oznakami. V primerih, ko ni bilo nobenega upanja na učenčev uspeh, so "na vljuden način" obvestili starše, naj vzamejo učenca iz šole. Imena učencev, ki so opravili izpit, so bila javno objavljena. 
Tudi pri uporabi šolskih kazni je pri jezuitih opazen odklon od običajne prakse. Bili so mnenja, da s podeljevanjem častnih nazivov in nagrad ter s strahom pred javno sramotitvijo lažje vzdržujejo šolsko disciplino kakor pa s kaznimi, zlasti telesnimi. V primerih, ko je bila telesna kazen nujna, pa naj ne bi prekoračila šestih udarcev s palico. Kazniva dejanja, ki so imela za posledico telesne kazni, so opisana povsem nedoločeno. Posebno odločno so jezuiti odklanjali šolski zapor, čeprav so morali – tudi pod pritiskom staršev – popuščati. V interesu šole so tako jezuiti izvajali v svojih kolegijih  tudi sodno oblast nad svojimi sholarji in njihove delikte sami kaznovali. Zaradi potepanja, pijančevanja in ponočevanja so morali učenci v šolskem zaporu tako presedeti "ob vodi in kruhu" od enega do treh dni. Vendar so jezuiti svoje sholarje pri težkih deliktih (graviora crimina) takoj izključili iz šole in s tem dali možnost posvetnim oblastem za kazenski pregon. Vsekakor zavzema v jezuitskem vzgojnem sistemu kazen obrobni pomen, na noben način si redovni očetje Družbe Jezusove niso hoteli pridobiti sloves izvrševalca kazni.
Za zdravje svojih učencev očetje Družbe Jezusove niso skrbeli samo s telesnimi vajami, temveč tudi s svetlimi in zračnimi učnimi prostori. Jezuitske kolegije "nasploh lahko označimo kot prve učne ustanove v modernem smislu". To so bile masivno zgrajene – vojašnicam  podobne –  večnadstropne stavbe z ločenimi razredi (šolami), kar je običajno za moderne učne ustanove. Zato so se nekatere za šolski pouk lahko uporabljale vse do današnjih dni. Osrednji prostor jezuitskih šol je bila slavnostno okrašena avla. Večinoma je zavzemala celo nadstropje, uporabljali  so jo za slovesnosti in javne prireditve (npr. za letne zaključne izpite, deklamacije itd). V njej so se igrale tudi latinske, versko usmerjene šolske drame, ki so jim jezuiti izkazovali posebno naklonjenost. Te dramske predstave niso služile samo javni predstavitvi dela jezuitskega reda, ampak so zasledovale predvsem pedagoške cilje, saj naj bi se učenci vadili v latinščini, hkrati pa vzgajali v lepem vedenju in razvijali svoje sposobnosti prilagajanja. Prav moderna gradnja jezuitskih šol, ki je omogočala vključitev javnosti, je bila temeljni pogoj, da so se jezuitski kolegiji 17. stoletja lahko razvili ne samo v duhovne, ampak tudi v kulturne centre.
Jezuitski šolski sistem je v realnosti do določene mere zaostajal za učnimi cilji, začrtanimi v Ratio studiorum.  Ker pa so se jezuitski prefekti in učitelji hitro menjavali, se glede na Ratio studiorum niso mogli uveljaviti niti pozitivni niti negativni pedagoški tokovi. Jezuitska šola je funkcionirala kot dobro utečen sistem in seveda imela uspeh. 
Za čas okrog leta 1600 vzorna, moderna in profesionalna organizacija šolstva Družbe Jezusove in njeno uspešno delovanje v službi protireformacije sta imeli za posledico hitro izgradnjo jezuitskega šolstva zlasti  na ozemlju Svetega rimskega cesarstva. Tudi v habsburških deželah so leta 1553 na Dunaju ustanovljeni jezuitski gimnaziji kmalu sledile še druge in vse  so  kmalu imele veliko učencev, to tem bolj, ker so se jezuiti odpovedali dotlej običajni šolnini in so poučevali brezplačno. Zato so lahko obiskovali šole Družbe Jezusove tudi sinovi manj premožnih družin. Ko je po letu 1620 v avstrijskih deželah sledilo dokončno zatrtje protestantizma in s tem povezano zaprtje zadnjih protestantskih šol, je prevzela Družba Jezusova skoraj celotno latinsko šolstvo monarhije. Tudi na gimnazijskem področju je tako nastal tisti jezuitski izobraževalni monopol, ki je določal razvoj avstrijskega šolstva vse do terezijanske ere.

2.2.2.  Višje/visoko šolstvo: studia superiora

Jezuiti so uživali v 17. stoletju posebno naklonjenost habsburških vladarjev in deželnih knezov, s tem pa je seveda naraščal tudi njihov politični vpliv. Ta jim je omogočil, da so se polastili tudi terciarnega področja izobraževanja. Pa vendarle jim v habsburških deželah ni bilo tako  enostavno organizirati studia superiora. Ker so v svojem filozofskem kurzu poučevali bistvene discipline artistične fakultete, so v mestih, kjer so bili jezuitski kolegiji ustanovljeni poleg starih univerz, npr. na Dunaju, morali skoraj neizogibno priti v konflikt z univerzo, ki je skrbno čuvala svoje privilegije, njen profesorski zbor pa je bil v začetku še močno protestantsko usmerjen. Na Dunaju so jezuiti že takoj po prihodu začeli s predavanji na teološki fakulteti dunajske univerze; na tem je še posebej vztrajal cesar Ferdinand I., ki je hotel z jezuiti povzdigniti močno upadli ugled univerze. Leta 1552 pa je tu začel z vsakodnevnimi predavanji jezuitski pater Peter Kanizij. Ta predavanja je obiskoval tudi jezuitski naraščaj, zaradi majhnega števila slušateljev se sprva namreč ni zdelo smiselno organizirati teološka predavanja na dveh dunajskih lokacijah. Povsem drugače pa je bilo na začetku s filozofskim študijem. Tega so jezuiti vzpostavili v svojem kolegiju ne samo zato, ker na artistični fakulteti  številni profesorji niso bili katoliške veroizpovedi, ampak iz preprostega razloga, ker so jezuitski redovni novinci večinoma slabo obvladali temeljna znanja, jezuitom pa je bilo dosti do tega, da bi to ostalo prikrito. Potem ko so leta 1560 objavili prve iz filozofije in teologije opravljene disputacije, so si prizadevali doseči podeljevanje akademskih naslovov, kar jim je bilo sprva obljubljeno, leta 1563 pa zavrnjeno, očitno zaradi tega, ker bi to lahko pripeljalo do ukinitve univerzitetnega učnega procesa. Bolj učinkoviti jezuitski učni način, njihovo postopno podajanje učne snovi in strogo usmerjeni učni proces, vse to je imelo močan odmev. Številni slušatelji so bežali z univerze k predavanjem v jezuitski kolegij, kar je povzročilo upad ugleda in dohodkov univerzitetnih profesorjev. Od tod številne tožbe univerze o njenem težkem položaju. Dunajska univerza se je v tej situaciji sklicevala na svoj v ustanovni listini podeljeni privilegij, da v mestu ne more biti ustanovljena nobena nova šola brez njenega soglasja jezuiti pa so se vse bolj izzivajoče ponujali kot alternativa. Spor z univerzo so poskušali reševati tudi s pomočjo študentov:  v istih urah kot na univerzi so tudi sami predavali iste avtorje. Cesar Maximilian I. jim je leta 1573 prepovedal tak način predavanj, dovolil pa promocije njihovih redovnih članov. V naslednjih desetletjih se je spor med obema stranema nadaljeval, nobena pa z obstoječim stanjem ni bila zadovoljna. Medtem ko je univerza težila po omejitvi jezuitske šolske dejavnosti, pa so jezuiti videli – po vzoru na Köln in Löwen – svoj končni cilj v popolni vključitvi svojih studia superiora v skupnost univerze. 
Leta 1622 jim je bil priznan jus patronatum  nad  dunajsko univerzo, odrejena je bila združitev dunajskega jezuitskega kolegija z Almo Mater Rudolphina, leto kasneje pa jim je rimsko-nemški cesar Ferdinand II., ki si je v kritični začetni fazi tridesetletne vojne želel nekoliko olajšati položaj, s Sanctio pragmatica izročil "za vse čase" filozofsko in teološko fakulteto dunajske univerze. Podobno se je po daljšem konfliktu zgodilo s praško univerzo.
Personalne in materialne možnosti so Družbi Jezusovi omogočale ne samo prevzem filozofskih in teoloških stolic na obstoječih univerzah, ampak tudi ustanovitev čistih jezuitskih univerz v deželnih mestih, v katerih prej ni bilo univerz. Jezuiti so se tu znašli v povsem drugačnem okolju, kjer se jim ni bilo potrebno spopadati z etabliranim, s privilegiji zavarovanim visokim  šolstvom, določeno konkurenco so jim sprva predstavljale le protestantske stanovske šole, ki pa so se tako ali tako nahajale v fazi iskanja svojega profila in samopotrjevanja. Tako so bili npr. jezuitski kolegiji v Olomucu, Innsbrucku in Gradcu spremenjeni s privilegiji vladarjev in papeškimi potrditvenimi bulami v čiste jezuitske univerze, ki so jih večinoma sestavljale le  filozofske in teološke fakultete. V nasprotju s konceptom popolne univerze srednjeveškega tipa se je sedaj pojavil nov koncept čiste jezuitske univerze. Jezuiti so se borili proti vključitvi svetnih študijskih usmeritev (prava in medicine) v svoje univerze, saj se jim je čista redovna visoka šola z artistično in teološko fakulteto zdela za dosego njihovih poglavitnih ciljev mnogo bolj praktična in varna kakor pa polna univerza s svetnimi fakultetami. Tako jezuiti v Gradcu – kljub izrecnim apelom deželnega kneza – niso bili pripravljeni organizirati univerze z vsemi fakultetami, svojo učno ponudbo so omejili na tradicionalni filozofski in teološki kurz s perspektivo njihove dograditve v fakultete. Na tej točki so se razbila tudi pogajanja salzburškega nadškofa z jezuiti o ustanovitvi univerze, kar so  spretno izrabili južnonemški in avstrijski benediktinci, ki so leta 1622 v Salzburgu ustanovili popolno univerzo, kjer pa je bilo od vsega začetka načrtovano medicinsko fakulteto mogoče ustanoviti šele leta 1804. 
Čeprav so jezuiti v 16. stoletju dobili s papeškimi bulami in cesarskimi privilegiji splošno pravico do poučevanja in podeljevanja akademskih naslovov (Privilegium docendi et promovendi), je bilo za ustanovitev jezuitskih univerz vendarle potrebno pridobiti vladarski  ustanovitveni privilegij in papeško potrditveno bulo. Tako je v Gradcu nadvojvoda Karel v ustanovni listini iz leta 1585 z deželnoknežjo avtoriteto konstituiral in potrdil učno ustanovo Družbe Jezusove in generale publicum studium, academiam, gymnasium et plane universitatem, papež Gregor XIII. pa jo v svoji buli med drugim s posebno formulo (studii generalis universitatem) povzdignil v univerzo. V Innsbrucku jim je cesar leta 1673 podelil pravico do promocij, podeljevanja akademskih naslovov (bakalavreata, licenciature, magisterija in doktorata), leta 1677 pa je prispela papeška potrditvena bula. Ob tem pa je le vredno omeniti, da so jezuiti na osnovi podeljene jim splošne pravice do poučevanja večinoma začenjali s posameznimi univerzitetnimi študiji pred podelitvijo privilegija o ustanovitvi univerze in da za vrsto svojih visokošolskih središč sploh niso nikdar prejeli omenjenih cesarskih ustanovitvenih privilegijev in papeških potrditvenih bul, ki bi jim med drugim dajale tudi pravico do podeljevanja akademskih naslovov.
K  decentralizaciji terciarnega izobraževalnega področja, ki je pomembna za prihodnost, so pripomogla prav na jezuitske studia inferiora tesno naslonjene studia superiora: na njihove gimnazije tesno navezani filozofski in včasih tudi teološki kurzi, nekakšne visokim šolam sorodne ustanove, ki pa niso posedovale privilegijev, ki bi jih povzdignili v univerzo, in ki večinoma niso nudile s študijskim redom določene celotne učne ponudbe jezuitskih višjih študij.
Pri nekaterih takih višjih študijih jezuitskih kolegijev (npr. v Linzu in Celovcu) so prizadevanja po povzdignjenju v univerzo jasno dokumentirana. Tako je npr. ustanovna listina jezuitskega kolegija v Celovcu (1604) predvidela razvoj visoke šole, a sprva njen učni program ni presegel studia inferiora (gimnazijske stopnje). Po letu 1617 so začeli s predavanji iz dialektike in moralne teologije, z učno ponudbo, ki v jezuitskem šolskem sistemu predstavlja prva stremljenja po višjem šolstvu pa tudi najnujnejšo osnovo za omejeno duhovniško izobrazbo sinov ubožnih staršev v neposredni bližini njihovega domačega kraja. Jezuiti so se zavedali slabih strani omejenega učnega programa, a odpovedati se mu niso mogli, ker so bile potrebe po šolanem naraščaju velike, njihove finančne možnosti za njegovo dograditev pa omejene. Sredi 17. stoletja pa jim je z ustanovo mag. Leonharda Schererja, cesarskega dvornega kneza, uspelo razširiti svojo visokošolsko učno ponudbo: leta 1656 je bil zaključen prvi triletni filozofski kurz, v istem letu pa je zaključil svoj študij tudi prvi slušatelj kanonskega prava. Ko so bila do določene mere odpravljena nasprotovanja rektorja graške univerze, se je zdelo, da za popolno izgradnjo višjih študij v Celovcu ni ovir. Pa vendarle je bilo prav rivalstvo med Celovcem in Gradcem, ki mu je prisluhnil tudi jezuitski general v Rimu, vzrok, da so bile leta 1658 kakor tudi 1660 zavrnjene prošnje Celovca za podelitev pravice do promocij, študijski program pa je s sedmimi profesorji (1663) ostal omejen na popolno filozofijo (logika, fizika, metafizika, matematika in etika) in na omejeno teologijo (moralna teologija in cerkveno pravo). 
Gradec je imel v tem času res samo štiri profesorje več, toda ti so predavali sholastiko in Sveto pismo, bistveni učni stolici vsake teološke fakultete. Na tej učni ponudbi so jezuiti v Celovcu  v 17. stoletju stagnirali. Leta 1665 je njihove študije obiskovalo 168 slušateljev, frekvenca obiska filozofskega kurza pa je bila za polovico manjša kot v Gradcu. Vse bolj utrjeni položaj jezuitske graške univerze v notranjeavstrijskih deželah kakor tudi v približno istem času v neposredni soseščini Celovca ustanovljene univerze v Salzburgu, Innsbrucku in Zagrebu naj bi po mnenju znamenitega poznavalca avstrijskega šolstva Helmutha Engelbrechta pripomogle, da so prizadevanja po ustanovitvi jezuitske univerze v Celovcu morala propasti. 
V 17. stoletju ustanovljene male deželne univerze, visokim šolam sorodne ustanove, niso nastale samo kot posledica novih izobraževalnih potreb in zaradi nujnosti po dvigu izobrazbe, ampak so njihov nastanek vzpodbujali  tudi politični in gospodarski interesi. Z novonastalimi univerzami so deželni knezi lahko ponudili nadomestilo za študij v tujini, s tem so pripomogli k odpravi možne indoktrinacije državne religije, nemajhna sredstva, ki so bila uporabljena za študij v tujini, pa so ostala doma in bila uporabljena za okrepitev ekonomske baze novih univerzitetnih centrov.
Izgradnja terciarnega izobraževalnega področja, ki je temeljila na iniciativi deželnih knezov, je že naznanjala državni interes za to področje šolstva, čeprav se navzven kaže predvsem nedvoumna konfesionalizacija in močna klerikalizacija univerz. Brez dvoma je preoblikovanje najvišjih izobraževalnih ustanov treba razumeti v smislu prizadevanj za dosego enotne katoliške veroizpovedi njihovih slušateljev. V njihovih profesorskih zborih so imeli jezuiti in deloma benediktinci pomembno vlogo pri odločanju, pa vendarle so si tudi deželni knezi zagotavljali vse večji vpliv, katerega  pa so sprva uporabljali le priložnostno. 
Novi izobraževalni centri so bistveno doprinesli h gospodarski veljavi in duhovnemu profiliranju deželnih glavnih mest. Tendence, ki so bile usmerjene v krepitev dežel, so s tem pridobile na moči.
Izobrazba celotnega avstrijskega vladajočega sloja, duhovne in posvetne elite, pa je bila odslej praktično zaupana enemu redu, kajti redke višje izobraževalne ustanove benediktincev in piaristov niso predstavljale nikakršne prave nevarnosti jezuitskemu izobraževalnemu monopolu, to tembolj ker so bile te ustanove tako ali tako sprva organizirane po vzoru kolegijev Družbe Jezusove.
Kakor smo že omenili, je Družba Jezusova prevzela naloge artistične fakultete, obvezne univerzitetne predstopnje za študij posameznih strok. V večjih kolegijih vzpostavljeni filozofski kurz (cursus philosophicus) so obiskovali lahko samo tisti, ki so končali razred retorike. Že Ignacij Loyolski je v Konstitucijah (Constitutiones) določil, da naj ta študij traja tri leta in pol in privede do akademske stopnje magisterija. Zaradi primanjkovanja duhovnikov pa so ga v posameznih provincah želeli skrajšati. Tako je npr. leta 1594 avstrijska redovna provinca predlagala njegovo krčenje na dve leti. Ratio studiorum je obdržala triletni filozofski kurz, ki ga je tako kot nižje študije uredila do najmanjših podrobnosti. Tudi tukaj so glavni predmeti označevali stopnjo študija. V prvem letu je bila v središču pozornosti logika. Drugemu letu je dajala značaj fizika, dodatno pa so poučevali še matematiko, astronomijo, geografijo in meteorologijo. Tretje leto je bilo v glavnem posvečeno metafiziki in etiki, poučevali pa so tudi nekaj psihologije in fiziologije. Kakor povsod po Evropi so bili podlaga celotnemu učnemu programu Aristotelovi spisi. V bistvu naj bi tekste, ki so bili predloženi študentom, dobro razložili, na kratko obravnavali posamezna izbrana mnenja in misli ter se dotaknili vprašanj, povezanih s tematiko. Učiteljem je bilo izrecno ukazano, naj "očitno napačnih pogledov" sploh ne omenjajo, da jim ne bi bilo potrebno izgubljati časa za njihovo zavračanje. Čas predavanj je bil izredno kratek. V dunajskem kolegiju je bilo leta 1617 v navadi, da so dopoldanska predavanja trajala od osme do devete ure, pri tem so cele komplekse učne snovi večinoma narekovali. Ob koncu so slušatelji podano učno snov pol ure diskutirali v malih skupinah (večinoma okrog deset študentov), nato so se udeležili svete maše. Popoldanska predavanja so trajala od 14. do 15. ure, nato je nekdo od slušateljev ponovil snov predavanja, dva druga pa sta mu ugovarjala. Dopoldne in popoldne so morali profesorji ostati še četrt ure "v šoli oziroma v njeni bližini", da bi lahko odgovarjali na morebitna vprašanja slušateljev oziroma ugotovili pri študentih stopnjo razumevanja podane učne materije.
Študentje so se nato še čez cel dan vadili v natančno določenih disputacijah braniti teze svojih učiteljev  pa tudi v poizkusih, da bi jih ovrgli. Profesor, ki je bil navzoč, je preverjal argumentacijo in logično navajanje dokazov.
Vsi slušatelji so se morali udeležiti javnih disputacij, ki so bile enkrat na teden. V 16. stoletju so se pogosto dogajale še v nedeljo, kmalu pa so bile prestavljene na soboto popoldne, v Gradcu že leta 1579. Zato so jih imenovali tudi Disputationes sabbatinae. Trajale so dve uri, sposobnejši jezuitski naraščaj se je vanje vključil le v primeru, če so zastale. 
V daljših časovnih presledkih so prirejali tako imenovane mesečne disputacije (Disputationes menstruae), za katere so vabila s tiskanimi tezami razpošiljali uglednejšim meščanom in prijateljem kolegija. Potekale so v avli,  na Dunaju od 7.30 do 9.30 ure in od 13.30 do 16. ure. Udeleževali so se jih rektor, študijski prefekt, profesorji, ki so poučevali, redovni očetje kolegija kakor tudi povabljeni gostje. Odvijale so se po točno določenih, okostenelih smernicah. Tako so dopoldne nastopali študentje različnih izobrazbenih stopenj (npr. študent metafizike proti študentu fizike, študent fizike proti študentu logike), popoldne pa študentje iste izobrazbene stopnje (npr. študent metafizike proti študentu metafizike, študent fizike proti študentu fizike). 
Sholastična tradicija je z disputacijami slavila svoj pozni preporod. Z njimi so bili brez dvoma doseženi pomembni učni cilji, npr. obnavljanje in utrjevanje učne snovi v rednih časovnih razmikih ter odkrivanje in odpravljanje težav pri razumevanju učne snovi, ki so bile kot posebej izpostavljene naloge določene za tedenske disputacije (Sabbatinae repetitiones). Učno-psihološko pomembni fazi osvajanja in utrjevanja učne snovi je bil očitno dan velik pomen. Učne periode so bile razdeljene razumno, učne vsebine dobro strukturirane in aktivirani so bili različni načini zapomnjevanja z uporabo različnih smiselnih modalitet (oči, ušesa). Razen tega so imeli profesorji možnost neposrednega povratnega odziva; njihova hvala in graja sta urejali sprejem učne snovi. Zanemariti pa ne gre niti motivacije, ki je bila pogojena s socialnim vidikom, namreč, da je bilo  sinovom ubožnih staršev sploh dovoljeno nastopanje v javnosti.
Pri disputacijah uporabljena metoda ni pripomogla samo k utrjevanju naučene učne snovi, ampak tudi k izpopolnjevanju govorniških spretnosti. Študent, ki je spodbijal teze, je moral predstaviti svoje ugovore z utemeljeno argumentacijo, študent, ki je teze branil, pa je moral najprej ponoviti celotno argumentacijo, ne da bi smel k temu kaj dodati, šele nato se je posamič lotil predlogov (propositiones), se z njimi v večji ali manjši meri strinjal (concedo maiorem, minorem, consequentiam) ali pa jih je v celoti odklonil (nego). Z disputacijami so brez dvoma dvignili nivo znanja latinščine, drugi bistveni cilj jezuitskega pouka. Kajti za red, ki je bil razširjen po vsem svetu in ki se je odlikoval po mobilnosti svojih članov, je bila latinščina kot živi pogovorni jezik nujnost, kar je imelo seveda za posledico, da so se jezuiti nekoliko odmaknili od humanistične zahteve po uporabi stroge klasične latinščine in da so bili v svojem izražanju mnogo bolj brezskrbni.
Ne nazadnje  so s pogostimi disputacijami, ki so služile logiki in filozofiji, privzgojili pri svojih slušateljih sposobnost za prepričljiv govor in za sklenjeno argumentacijo, kar vse so s pridom uporabljali v konfesionalnih spopadih.
Čeprav je filozofski kurz povsem ustrezal svojemu času in predstavljal solidno osnovo za nadaljnji strokovni študij, bi težko rekli, da bi bil primeren za uvod v samostojno razmišljanje in raziskovanje. Vzrok je bil že v tem, da je bilo provincialu ukazano, da odstrani od pouka profesorje, ki so bili "nagnjeni k novostim ali preveč svobodnega duha". Vrsta kontrolnih ukrepov je zagotavljala te omejitve. Študijski prefekt je moral vsaj enkrat na mesec prisostvovati predavanjem in pregledati zapise slušateljev. Pri študiju so lahko uporabljali samo aprobirane učbenike.
Kot učitelji filozofije so mogli biti nastavljeni le redovni člani, ki so v celoti končali teološki študij. Vendar to po pravilu obvezno poučevanje filozofije ni bilo kaj preveč zaželeno. Profesorji so se po izteku triletnega poučevanja na filozofskem kurzu prizadevali, da bi se ga čim prej otresli. To seveda ni blagodejno vplivalo na razvoj  študija. Kajti studia superiora so bila tako še mnogo bolj kakor studia inferiora prehodni stadij za učitelje, ki so v tej starostni fazi imeli pred očmi že višje, pomembnejše cilje. Mladi teologi so sicer delovali strogo po predpisih in zgledih, toda pogosto jim je primanjkovalo vsakršnih spodbud za poglobitev v filozofska vprašanja. V skladu z določili Ratia studiorum so se držali preizkušenih učiteljev (avtorjev) in naukov. To je vodilo k tako zaželeni enotnosti in stabilnosti v interpretacijah Aristotela, potegnilo pa za sabo balast sholastičnih ostroumnosti, ki bi se jih morali že zdavnaj otresti. 
Vstop na filozofski kurz je bil mogoč šele po opravljenem strogem izpitu. Na koncu vsakega študijskega leta pa je bil vsak slušatelj izprašan pred posebno komisijo, ki so jo sestavljali študijski prefekt, pristojni profesor za  filozofski kurz in dva druga profesorja ali usposobljena redovna očeta. Študent je moral tako pol ure dokazovati, da je predavano snov razumel v dovolj veliki meri. Pri logiki so izključili najslabše slušatelje, pri fiziki pa je bilo potrebno za vstop v razred metafizike dokazati le povprečno znanje (mediocritas). Zaključni izpit ob koncu filozofskega kurza je obsegal celotno filozofsko učno snov in je trajal eno uro. K študiju teologije je bil pripuščen le tisti, ki je pokazal nadpovprečno znanje. Leta 1615/16 so bili predpisi za zaključne izpite še poostreni, kar je imelo za posledico še hujšo selekcijo, vendar so se nanašali samo na jezuitski naraščaj, ne pa na zunanje (eksterne) študente, ki jih niso smeli siliti k tem izpitom.
Čeprav je filozofski kurz navzven potekal tako uspešno in čeprav je posredoval tako daljnosežna znanja, je glede načina izvedbe – šablonsko posredovanje učne snovi in zavestna izključitev kreativnih miselnih vzpodbud in njihovega nadaljnjega razvoja – v sebi nosil zarodke okorelosti in zatona.
Študij teologije je bil navezan na filozofski kurz, potekal je na podoben način in bil zaključen na podoben način. Trajal je štiri leta. Po pravilu so slušatelji že imeli prakso v poučevanju, saj je večina od njih po absolviranju filozofskega kurza morala prej poučevati v studia inferiora. Ratio studiorum je za učni program določala razlago Svetega pisma stare in nove zaveze, sholastično teologijo s podrobno predstavitvijo teoloških naukov Tomaža Akvinskega, cerkveno zgodovino, kanonsko pravo in moralno teologijo, vključevala pa je tudi pouk hebrejščine. Študij je bil tudi tukaj – tako kot v vseh jezuitskih učnih institucijah – urejen do najmanjših podrobnosti in ni nudil nikakršnih možnosti, da bi se izognili predpisanim temam in učnim metodam. Prav nasprotno, posebno študij teologije je bil zaostren do skrajnosti, saj ni dopuščal "nikomur, da bi brez poprejšnjega dovoljenja predstojnika postavil novo vprašanje ali izrazil kakršnokoli mnenje", ki ne bi bilo oprto na mnenje znane avtoritete. V principu profesorji niso smeli pri pouku uporabljati niti neaprobiranih učbenikov oziroma avtorjev niti "novih oblik dociranja in disputiranja". Razen tega so morali svoje teze pred objavo predložiti v preizkušnjo študijskemu prefektu. Disputacije se potekale na povsem enak način kakor pri filozofskem kurzu.
Jezuitom je teološki študij predstavljal težišče njihovega učnega programa; dostop do tega študija je bil mogoč šele po večkratni selekciji kandidatov.
Tako so jezuiti z organizacijo studia superiora v vrsti svojih kolegijev zlomili stagnacijo na terciarnem področju šolstva in ustvarili mnogo širšo bazo za razvoj študij, kot je obstajala dotlej.

2.3. Na poti med tradicijo in inovacijo: proces spreminjanja šolstva na sekundarnem in terciarnem področju v državne ustanove

2.3.1 Latinska gimnazija jezuitskega tipa v procesu prenove in osamosvajanja od višjega/visokega šolstva

Jezuitski vzgojno-izobraževalni sistem je v skoraj dveh stoletjih svojega monopolnega položaja na področju avstrijskega srednjega, višjega in visokega šolstva okrnel v pedagoških konceptih in šolski praksi. Njegova kriza je bila očitna že na prelomu v 18., tako imenovano pedagoško stoletje. 
Nujnost temeljite prenove, novo oblikovanje višjega šolstva pa je bilo takrat – v določeni meri tudi znotraj Družbe Jezusove – že spoznana. Sodobni realni šolski projekti v Nemčiji so v Avstriji zbujali zanimanje, a njihova realizacija v praksi ni bila izvedljiva zaradi okorelosti jezuitskega reda: njegova pripravljenost prilagoditi se duhu novega časa je bila vendarle izredno skromna.
Reforma višjega šolstva je v Avstriji potekala v 18. stoletju znotraj konfliktnega območja, ki je bilo definirano s podedovanim redovnim šolstvom, interesi posvetne oblasti na izobraževalnem področju in koncepti razsvetljenske pedagogike, ki so težili k splošni človeški in državljanski izobrazbi. Vse tri divergentne in med sabo rivalske usmeritve predstavljajo osnovo in izhodišče za reformna stremljenja terezijanske vlade.
Motivi, ki so privedli Marijo Terezijo do odločilnih posegov v doslej kot ecclesiasticum, se pravi kot zadevo Cerkve razumljeno šolstvo, so bili politične narave. Reorganizacija šolstva, ki je kot "terezijanska šolska reforma" prišla v zgodovino izobraževanja, ni bila posledica filantropskih stremljenj razsvetljenske pedagogike, ampak so jo mnogo bolj določali utilitaristični cilji in ekonomski interesi absolutistične države. Izobraževalnopolitične ukrepe Marije Terezije je določal državni rezon. Z njim je bila Cerkvi tudi na področju šolstva odvzeta odločilna funkcija, država si je šolstvo prilastila. 
Državna šolska oblast se v 18. stoletju manifestira predvsem v  upravi. Z  Marijo Terezijo se je v Avstriji začela doba tako imenovane "upravljane šole", ki se kaže v rapidnem porastu produkcije aktov, kar z ustanovitvijo centralne šolske uprave: Študijske dvorne komisije (Studienhofkommission) leta 1760 dokumentira močno poraslo gradivo šolskega arhiva, ki je bil vključen v Splošni upravni arhiv (Allgemeines Verwaltungsarchiv) na Dunaju. Velikokrat citirana temeljna odločitev cesarice 28. septembra 1770, da je šolstvo politicum in "bo vse čase ostalo", pa zaznamuje prvo kulminacijsko točko državne izobraževalne politike v Avstriji in dokumentira prizadevanja terezijanske vlade ustvariti nastajajoči državi skupno duhovno bazo v obliki enotnega javnega šolstva, obenem pa izraža tudi stremljenja terezijanskega reformnega absolutizma odpraviti zaostajanje za Prusijo in drugimi zahodnimi državami na političnem, socialno-ekonomskem in predvsem šolskem področju. Šolo in pouk je razsvetljeni absolutizem avstrijskih oznak postavil v službo prizadevanj poenotiti državo. Ideja "avstrijske nacionalne vzgoje" je predstavljala vodilni princip terezijanske reforme, ki je intendirala nacionalno vzgojo na elementarni ravni v trivialkah, predvsem pa v normalkah, ki so predstavljale najvišjo stopnjo nižjega šolstva in so bile istočasno mesta osnovnošolskega učiteljskega usposabljanja, zaradi česar so bile za absolutistično državo predmet velikega zanimanja. Na področju višjega izobraževanja pa je v okviru avstrijske nacionalne vzgoje in izoblikovanja državne pripadnosti imel posebno mesto pouk zgodovine. Ideje in koncepti nemške in francoske razsvetljenske pedagogike so v Avstriji sredi 18. stoletja v veliki meri določali substanco in tendence poizkusov novega oblikovanja sekundarnega šolstva. Na to pa so vplivala tudi reformna stremljenja znotraj katoliške Cerkve, ki zaradi dejstva, da je bilo izobraževanje na splošno in v višjem šolstvu še posebej v Avstriji v epohi Marije Terezije stvar Cerkve oziroma različnih redov, predvsem jezuitov, niso mogla ostati brez posledic za šolo in pouk. Pedagoški in izobraževalni cilji "katoliškega razsvetljenstva" predstavljajo tako drugi bistveni duhovni temelj avstrijskih predvsem gimnazijskih reformnih poizkusov v obdobju razsvetljenstva terezijansko-jožefinskih oznak. Tako je imel janzenizem, katoliško reformno gibanje, katerega teološko-pedagoški idejni svet se je v začetku 18. stoletja uveljavil tudi v habsburški monarhiji, vpliv na cerkveno in šolsko politiko terezijansko-jožefinske epohe. Saj so janzenisti v internatskih šolah cistercijanskega samostana Port-royal  des Champs poučevali v nasprotju s svojimi razglašenimi nasprotniki – jezuiti – poleg verouka in klasičnih jezikov tudi predmete, ki so v kolegijih Družbe Jezusove  komaj našli mesto, npr. materinščino, matematiko, zgodovino in geografijo. 
V boju proti jezuitskemu izobraževalnemu monopolu so sodelovali tudi katoliški redovi, ki jim je bil trn v peti zlasti čisti aristotelovsko-sholastični učni proces. V nasprotju z jezuiti, ki so ne glede na reformno pedagoško navdušenje zgodnjega razsvetljenstva vztrajali pri podedovanih učnih metodah in starohumanističnih izobraževalnih vsebinah, so benediktinci intendirali v nekakšno sintezo med razsvetljenstvom, tradicionalno katoliško teologijo in šolsko pedagogiko. Z vključitvijo oziroma z močnejšim poudarkom na zgodovini, geografiji, nemščini, matematiki in naravoslovnih disciplinah v učnih načrtih svojih gimnazij v prvih desetletjih 18. stoletja so benediktinci postali protagonisti razvojnega procesa spreminjanja višjih šol v splošnoizobraževalne ustanove, ki se je v habsburški monarhiji polagoma uveljavljal. Vendar v celoti majhno število benediktinskih gimnazij v Avstriji ni ogrožalo jezuitskega izobraževalnega monopola. Šele ko je v prvi tretjini 17. stoletja sledila naselitev piaristov, novega katoliškega šolskega reda, se je pojavila nevarnost za prevlado Družbe Jezusove v gimnazijskem sektorju habsburške monarhije. Nevarnost je postala realna šele v času Marije Terezije. Za patres piarum scholarum je bil učiteljski poklic življenjska naloga, ki so se ji posvečali z vsemi silami. To je bil vzrok, da so njihove šole imele tako veliko učencev in da so postale prava konkurenca jezuitskim kolegijem, kajti za člane Družbe Jezusove je bila učna dejavnost po pravilu ne preveč priljubljen prehodni stadij k bolj donosni duhovniški službi. V nasprotju z jezuiti je red piaristov, ki je bil za novosti časa veliko bolj odprt, stopal v času Marije Terezije na gimnazijskem področju vedno bolj v ospredje. Specifični latinski karakter jezuitskih kolegijev so piaristi odpravili z uvedbo pouka materinščine že v 17. stoletju, v prvih desetletjih 18. stoletja pa so – mnogo pred državnimi reformnimi poizkusi – v kurikularnem pogledu izpeljali nadaljnje reforme, ki naj bi polagoma pripomogle k uveljavitvi principa (višje) splošne izobrazbe. Gimnazijski učni predmetnik je bil z uvedbo matematike, fizike, zgodovine in geografije kot obveznih predmetov v gimnazijah piaristov bistveno razširjen. Patribus piarum scholarum je uspelo pred razpustitvijo jezuitskega reda tudi v številčnem pogledu zlomiti skoraj dvesto let trajajočo prevlado Družbe Jezusove na gimnazijskem področju: leta 1773 je bilo 38 jezuitskih gimnazij in 24 kolegijev piaristov. Deleža, ki  so ga patres piarum scholarum prispevali k razvoju avstrijske gimnazije od stanovske latinske šole k splošnoizobraževalni učni ustanovi, ne gre podcenjevati. Piaristi pa tudi benediktinci so v prvi vrsti zaslužni, da so ideje in koncepti razsvetljenske pedagogike na področju srednjega izobraževanja, ki se v Avstriji manifestirajo predvsem v osnutkih oziroma na papirju, vsaj delno našli pot v gimnazijsko šolsko realnost.
Jezuitski red predstavlja v obdobju razsvetljenstva v Avstriji ovirajoč faktor v prizadevanjih za reformo višjega šolstva. Njegov izobraževalni monopol je zasenčil vse reformne poizkuse Marije Terezije in jih izredno otežil. Medtem ko so v malih nemških državah  pa tudi v Prusiji  napravili prve korake k sekularizaciji šolstva, čemur je sledila močnejša usmeritev šol na potrebe gospodarstva in družbe, naravoslovni pouk pa se je  začel poučevati tudi na znanstvenih, doslej latinskih šolah, je ostala avstrijska gimnazija v čisti humanistični obliki Rationis studiorum in s tem kraj pouka svetu odtujene latinske učenosti.
Ob prelomu k pedagoškemu stoletju kažejo jezuitske šole anahronistične poteze. Izobraženski sloj namreč v tem času, v nasprotju s 16. stoletjem, ni bil več identičen z duhovniškim stanom. Družba Jezusova pa se je upirala prilagoditi Ratio studiorum iz leta 1599, ki je nastala v povsem drugačnih okoliščinah (katoliška protireformacija, proces katoliške obnove, pozni humanizem), novim potrebam in realijam pa vsaj omogočiti položaj stranskih predmetov v kurikulumu njihovih gimnazij. Alternative latinskim šolam Družbe Jezusove za obrtniško meščanstvo in za pretendente uradniških poklicev, torej za dijake, ki se niso odločali za duhovno oziroma znanstveno kariero, v Avstriji praktično ni bilo. Realno izobraževanje se je – čeprav sprva v izredno omejenem obsegu – vse do terezijanske epohe posredovalo samo v gimnazijah piaristov in benediktincev, katerih število pa je bilo Avstriji v primerjavi z velikim številom jezuitskih kolegijev relativno majhno.
Število gojencev jezuitskih kolegijev v začetku 18. stoletja narašča, kar seveda ne gre razumeti kot izraz zadovoljstva mladine s šolami Družbe Jezusove, ampak predvsem kot pomanjkanje alternativnih izobraževalnih možnosti. Kajti gimnazijci se niso rekrutirali samo iz višjih in srednjih plasti, saj je brezplačni pouk na redovnih gimnazijah omogočal, da so v vse večjem obsegu prišli do višje izobrazbe tudi otroci nižjih slojev. Država oziroma vlada pa ni bila zainteresirana za znanstveno izobraženo, ampak za praktično izšolano in disciplinirano mladino, zato je poskušala zaustaviti ta razvoj z zaostreno socialno selekcijo. Redovi, predvsem piaristi pa so forsirali brezplačni študij (studium promiscuum). Ta odkrita interesna nasprotja med vlado in šolskimi redovi so privedla do posega države v doslej povsem avtonomno cerkveno šolstvo. 
V prvih posegih država nastopa dokaj zadržano in previdno. Očitno se je izogibala daljnosežnim reformam in neposrednim konfliktom z jezuiti. Omejila se je na  pozive očetom Družbe Jezusove, naj odpravijo nepravilnosti v svojih šolah in se lotijo reform sami od sebe. V tem smislu je razumeti tudi patent cesarja Karla VI. iz leta 1735, ki zaznamuje prvi večji poseg nastajajoče absolutistične države v latinsko šolstvo, vendar je ostal v veliki meri na papirju. Država je tako prvič artikulirala svojo zahtevo po vrhovnem nadzorstvu in vodstvu študijskih zadev. Osrednje teme in vprašanja vseh nadaljnjih avstrijskih reformnih poizkusov 18. stoletja: učni načrt, predmetnik, metodično-didaktične obravnave učne snovi in izobraževanje učiteljev – so vsebovani, čeprav v izredno skromni obliki, že v odredbi iz leta 1735.
Marija Terezija je sprva nadaljevala šolsko politiko svojega očeta in upala na pripravljenost jezuitskega reda za kooperacijo. To se manifestira v njenih prvih odredbah, ki so se tikale gimnazije in ki imajo prej značaj želja in priporočil kakor pa odredb in ukazov. Medtem ko so jih jezuiti sprejemali z nejevoljo, predvsem pa jih občutili kot masivni napad državne uprave na njihov izobraževalni monopol, so piaristi in benediktinci akceptirali nove predpise brez odpora. Mizernost avstrijskega gimnazijskega šolstva, ki ga je Marija Terezija s svojimi odredbami poskušala odpravljati, je tako de facto ostala, jezuiti so se omejili na alibi dejanja in zunanje kozmetične korekture. Ob tem pa je le potrebno poudariti, da se je Družba Jezusova v nasprotju s piaristi in benediktinci soočala z akutnim pomanjkanjem usposobljenih gimnazijskih učnih moči, saj so jezuiti vzgojo gimnazijskega učiteljskega naraščaja v veliki meri zanemarili. Tako so bili profesorji Družbe Jezusove za pouk nemščine, zgodovine, geografije in aritmetike v veliki meri avtodidakti, s čimer je mogoče pojasniti skromen obseg in omejen nivo pouka teh "stranskih predmetov" na jezuitskih gimnazijah. 
Ker pa jezuitski red ni bil pripravljen in deloma tudi ni bil zmožen upoštevati navodil, je bila dunajska vlada prisiljena odločneje ukrepati proti pasivni resistenci Družbe Jezusove. V začetku petdesetih let se je lotila zloma jezuitskega izobraževalnega monopola in postavitve latinskega šolstva pod državno kontrolo in administracijo. Z ustanovitvijo Študijske dvorne komisije leta 1760, ki predstavlja nekakšen prototip šolske oblasti in začetek državne šolske uprave v Avstriji, so bile  možnosti centralnega državnega planiranja, vodenja in nadzorovanja študijskih reform bistveno razširjene. Predvsem pa se je v vladi vse bolj uveljavljalo mnenje, da Družba Jezusova glede reforme gimnazij ni pripravljena na nobeno pravo kooperacijo z državnimi oblastmi. Zdelo se je, da je sedaj tudi Marija Terezija, ki je ves čas verjela v možnost sodelovanja z  Družbo Jezusovo, glede prenove sekundarnega šolstva pripravljena na spremembo. A realizacija zmerno razsvetljenskih študijskih načrtov De Gasperija, profesorja zgodovine na dunajski univerzi, in Johanna Antona Pergena, vodje državne pisarne, ki sta vsebovala novo akcentuiranje učnih vsebin: poleg latinščine z grščino še nemščina, splošna zgodovina, geografija in osnovne operacije računstva, s čimer sta naglašala splošnoizobraževalno funkcijo gimnazije, je skoraj v celoti propadla. Zlasti Pergen je eksaktno analiziral vzroke propada vseh dotedanjih gimnazijskih reformnih poizkusov in jih povezal izključno z izvedbo reorganizacije srednjega šolstva v sodelovanju z jezuiti. Sekularizacija, profesionalizacija in intenziviranje učiteljskega izobraževanja so bili po njegovem edina mogoča pot za rešitev aktualnega vprašanja gimnazijske reforme in osnovni pogoj temeljitega novega oblikovanja celotnega šolstva monarhije. Zato je predlagal organizacijo državnih učiteljskih seminarjev, kjer bi se vzgajali bodoči svetni učitelji za vse šolske tipe.
V tem času pa se je že nakazovala generalna cerkvena razpustitev jezuitskega reda. Vlada Marije Terezije je tako zašla v stisko, saj ji je grozila nevarnost, da bo zaradi neobstoja posvetnih višješolskih učiteljev ostala na jezuitskih šolah brez učiteljskega kadra. A tudi v tej situaciji ni želela sprejeti nobene prenagljene odločitve.
Ko je julija 1773 papež Klement XIV. z bulo Dominus ac Redemptor noster res razpustil jezuitski  red, ni bilo na Dunaju še ničesar odločeno. Cesarica je očitno na skrivaj upala, da do tega le ne bo prišlo, saj jo je novica, kakor je sama izjavila, "boleče prizadela". Zaradi bližine novega šolskega oziroma študijskega leta so se odločili za praktično rešitev: dopustili  so nadaljnje poučevanje bivšim jezuitom, ki pa so bili zaradi "dokazane laksitete" izključeni le s stolic teološke fakultete, kjer naj bi odslej poučevali drugi redovniki, predvsem dominikanci in avguštinci, ne pa svetni duhovniki. Ponekod je bilo celo vodenje višjih šol zaupano bivšim jezuitom, le poučevanje verouka je bilo prepuščeno svetnim duhovnikom. Gimnazija po letu 1774 v centrih, kjer so dotlej obstajale jezuitske višje ali visoke šole, ni več vključena v skupnost teh šol. Vendarle so organizacijske in druge povezave, izpostavljene ponekod bolj, ponekod manj, obstajale tja do leta 1848. V kurikularno-metodičnem pogledu pa je na sekundarnem področju šolstva ostalo vse pri starem, se pravi pri jezuitskem sistemu. Takoj pa so bile sedaj razpuščene nekatere manjše, nepopolne bivše jezuitske  gimnazije, in sicer zaradi že prej obstoječih prizadevanj, da bi podeželskim otrokom onemogočili dostop do znanstvenih šol in s tem dobili dovolj delovne sile za poljedelstvo in manufakture. V večjih središčih so mesta razpuščenih gimnazij sedaj zavzele z elementarno šolsko reformo iz leta 1774 na novo ustanovljene tako imenovane nemške šole. Razpustitev jezuitskega reda tako zaznamuje v Avstriji tudi spremembo akcenta izobraževalnopolitičnih ukrepov terezijanske vlade: od humanističnega znanstvenega izobraževanja k realnemu, elementarnemu in poklicnemu izobraževanju. Prav primarno izobraževalno področje je z razpustitvijo jezuitskega reda največ pridobilo, čeprav se jezuiti s poučevanjem branja in pisanja skoraj niso ukvarjali. Prevzeto premoženje jezuitskega reda, ocenjeno na okoli 400 milijonov guldnov, je namreč predstavljalo finančno osnovo za veliko dejanje elementarne šolske reforme. Uvedena je bila splošna učna obveznost, ne pa splošna šolska obveznost, kar se v literaturi pogosto, a napačno navaja. Paragraf 12 cesaričinega patenta z dne 6. decembra 1774, ki ga lahko označimo kot magna charta avstrijske ljudske šole, je namreč  izrecno določal, da otroke premožnejših staršev verouk, branje, pisanje in računanje še nadalje lahko poučujejo privatni učitelji na domu.
Po zaključku elementarne šolske reforme se je izobraževalnopolitična diskusija terezijanske Avstrije usmerila v preoblikovanje sekundarnega šolstva. Preoblikovanje gimnazij je bilo zaključeno z osebnim posegom cesarice v korist reformnega načrta piarista Gratiana Marxa. Načrt je sicer upošteval razsvetljenskega duha gimnazijske pedagogike patrum piarum scholarum, se pravi naravoslovno-matematične predmete v funkciji razvedrila in oddiha od monotonega latinskega jezikovnega pouka, a baziral je na podedovani strukturi avstrijske gimnazije, zlasti na njenem latinskem in stanovskem karakterju. Propadel pa je znameniti reformni načrt Ignaza Mathiasa Heßa, profesorja splošne in literarne zgodovine na dunajski univerzi, ki je v pedagoškem pogledu v duhu časa reševal vsa bistvena vprašanja in probleme višjega šolstva, predvsem pa avstrijski gimnaziji postavil dvojno nalogo, namreč: pripravljati dijake za univerzitetni študij zaradi pomanjkanja alternativnih izobraževalnih učnih ustanov za realije v habsburški monarhiji, pa tudi za bodoče državne uradnike in meščanske poklice, torej tudi za kvalificirane, neakademske poklice. Njegov predmetnik, ki je postuliral prenos akcenta s pouka latinščine na pouk realij, matematično-naravoslovne discipline  in moderne jezike,  je bil conditio sine qua non predlaganega reformnega načrta.
Zgodovina pa je pokazala, da je Marija Terezija s svojimi oportunističnimi odločitvami na področju gimnazijskega šolstva onemogočila duhovno priključitev Avstrije k nemškim in zahodnoevropskim državam. Vzrok za takšne njene odločitve pa je tudi v dejstvu, da zaradi stoletne prevlade redovnega šolstva v Avstriji ta ni poznala nobene samostojne, pristno lastne reformno pedagoške tradicije. Najpomembnejši predstavniki razsvetljenske pedagogike v Avstriji kot npr. Felbiger in Heß so izvirali iz Nemčije in so morali svoje reformne koncepte šele prilagajati specifičnim avstrijskim razmeram.
Časovno obdobje avstrijske zgodovine od leta 1774 predvsem pa od leta 1792 do leta 1848 je bilo tudi na šolskem področju dolgo časa označevano kot obdobje stagnacije. To pa le deloma ustreza dejanskim razmeram. Seveda bi se morali skoraj čuditi, če bi terezijanskemu in jožefinskemu obdobju, ki je povezano s številnimi eksperimenti, takoj sledila doba z že utrjenim na novo oblikovanim šolskim sistemom. Zasnovanih in spravljenih v obtok je bilo v tem obdobju preveč raznih konceptov in predlogov, da bi bilo to mogoče. Ti so še vedno imeli vpliv, čeprav ni bilo nobenih pogojev za njihovo realizacijo.
Gimnazija, ki jo je osnoval piarist Gratian Marx (1721–1810), ni mogla služiti kot baza za miren nadaljnji razvoj. V sebi je nosila klice novih prestrukturiranj.
V času Jožefa II. je imela izgradnja primarnega šolskega sistema za cesarja brez dvoma izključno prednost, kar pa ne pomeni, da je jožefinska izobraževalna politika zavestno, generalno zapostavljala – kljub rigoroznim varčevalnim ukrepom – sekundarno šolsko področje. K "pravemu razsvetljenstvu" ni spadala po mnenju cesarja in njegovih sodelavcev samo gosta mreža elementarnih šol za vse podložnike, ampak tudi funkcionalen, to je ekskluzivno elitni sistem gimnazijskega šolstva na ustreznem nivoju.
Primarna prizadevanja  jožefinske vlade na sekundarnem šolskem sektorju zato niso bila usmerjena v temeljito prenovo avstrijskega gimnazijskega šolstva, ampak v nadaljnjo izgradnjo že s terezijanskimi reformami postavljene državne avtoritete na tem področju šolstva in njegovo integracijo v sistem "nacionalne vzgoje".
Dvig nivoja gimnazijskega pouka, ki ga je načrtovala cesarska vlada, pa je spodletel prav na kroničnem pomanjkanju kvalificiranih profesorjev in učiteljev. Personalni resursi piaristov še zdaleč niso zadoščali, da bi zasedli izpraznjena mesta, zaradi tega so v Avstriji še v osemdesetih letih morali posegati po bivših jezuitih kot gimnazijskih učiteljih, medtem ko so bili na Bavarskem bivši člani Družbe Jezusove že od leta 1781 izključeni iz vsakega sodelovanja na šolskem področju. Bistveni napredek v gimnazijskem šolstvu zaradi tega ni bil mogoč.
Ker duhovniških kandidatov za gimnazijske učitelje ni bilo dovolj, so morali vse pogosteje posegati po svetnih  kandidatih. Toda tudi ti so bili redki, še zlasti, ker poklic gimnazijskega učitelja zaradi slabe plače ni bil atraktiven. Tudi uvedba konkurzov, ki so se jim morali podvreči kandidati (konkurenti) za prosta gimnazijska mesta, je prispevala k temu, da so se javljali le redki svetni kandidati. Da se je javljalo tako malo kandidatov, pa seveda ni bilo pogojeno samo z majhno plačo, atraktivnost učiteljskega poklica je bila občutno reducirana s strogim reglementiranjem učnega procesa in s strogo kontrolo ter nadzorom profesorjev in prefektov, ki so jo izvajali državni uradniki (direktorji oziroma vicedirektorji).
Za lažjo kontrolo in učinkovito reglementiranje gimnazijskega pouka so se morali profesorji natančno držati predpisanih učbenikov. Kakršenkoli odklon od omenjene norme je bil strogo prepovedan. Izdaja novih učbenikov, ki bi bili prilagojeni vsebinskemu in metodološkemu konceptu Marxovega učnega načrta, se je v sedemdesetih letih močno zavlekla, zato je Jožef  II. ob začetku svoje vlade vprašanju šolskih knjig  posvetil posebno pozornost in ga postavil v središče svojih izobraževalnopolitičnih ukrepov na področju gimnazijskega šolstva. Cesar je pospeševal tisk "še manjkajočih šolskih spisov" za pouk grščine, zgodovine, geografije, matematike in naravoslovja (fizike in biologije). S tem so bili ustvarjeni pogoji za poenoteno vsebinsko in metodološko-didaktično usmeritev gimnazijskega pouka v Avstriji, ki so omogočili substancialni napredek v uniformiranem jožefinskem višjem šolstvu. Težišče jožefinske politike šolskih knjig v gimnazijskem sektorju je bilo naravnano na področje "stranskih predmetov", kajti potrebni učbeniki za pouk latinskega jezika so bili publicirani že v pozni terezijanski epohi.
Medtem ko je v metodično-didaktični in vsebinski usmeritvi gimnazijskega pouka jožefinska era imela vsaj delne uspehe, so cesarjevi reformni poizkusi  na organizacijskem področju  doživeli popoln zlom. Ti poizkusi so bili usmerjeni predvsem v tesnejšo povezavo glavnih oziroma normalnih šol z gimnazijami ali, če uporabimo takratno terminologijo, nemških in latinskih šol, v koncept, ki so ga številni sodobniki vedno znova zahtevali, ki pa ga v poznoterezijanski dobi še ni bilo mogoče realizirati. Kakšnega posebnega uspeha ni imel cesar tudi z reformo šolskih počitnic, ko je glavne počitnice iz dotedanjega jesenskega termina (od 21. septembra do 31. oktobra) prestavil v poletje (od sredine julija do konca avgusta).
Ob koncu vlade Jožefa II. se je avstrijsko gimnazijsko šolstvo nahajalo v globoki krizi, ki je bila sicer omiljena s posamičnimi uspehi na področju učbenikov, ni pa mogla biti presežena.
Splošno nezadovoljstvo z gimnazijami in univerzami je spodbudilo cesarja, da je v posebnem dopisu zagovarjal temeljito reformo gimnazijskega in visokega šolstva ter povsem odkrito priznal neuspeh svoje izobraževalne politike na sekundarnem in terciarnem področju, za kar je seveda krivil tudi svoje najvplivnejše svetovalce: Gottfrieda van Swietna in  Josepha von Sonnenfelsa. 
Leopold II., ki je z veliko taktično modrostjo razmeroma hitro zmogel obvladati kritično situacijo svoje države, kakršno je zapustil njegov brat, je bil tudi na izobraževalnem področju kos situaciji. Pri tem seveda ni opustil od svojih predhodnikov začetega osnovnega koncepta šolstva, ki je bil usmerjen k državnim interesom in na katerega so vplivali državni strategi. Samo v metodi, kako priti do takšnega stanja, je izvedel bistven preobrat. Želene reforme ni poskušal več doseči od zgoraj navzdol, marveč obratno - skupaj in s pomočjo učiteljev. V ta namen je seveda moral najprej sprejeti vrsto ukrepov, da bi si pridobil njihovo zaupanje.
Ustanovljena je bila nova, tako imenovana Komisija za ureditev študij (Studieneinrichtungkommission). Stara Študijska dvorna komisija je postala njen izvršilni organ, leta 1792 pa jo je cesar razpustil. Vsa njena pooblastila, ki so zadevala študijska in štipendijska vprašanja pa tudi vprašanja cenzure, so prešla v roke češko-avstrijske dvorne pisarne. Nova komisija, ki  je pod predsedstvom dunajskega univerzitetnega profesorja Karla Antona Martinija, spodbujevalca razsvetljensko-liberalnih principov na področju vzgoje in pouka, prvič zasedala 13. aprila 1790, je v času Leopolda II. od vsega začetka zavzela do učiteljev prijazen odnos. Martini je že 24. junija 1790 predložil cesarju svoj reformni koncept za reorganizacijo avstrijskega šolstva, katerega težišče ni bilo na gimnazijskem, ampak na  univerzitetnem sektorju. Njegov načrt ne predstavlja samo poskus decentralizacije in demokratizacije višjega šolstva, ampak tudi drugačen pogled na učiteljski poklic.
Ugled učiteljev naj bi dvignili tudi tako, da bi jim na osnovi njihovih znanj in izkušenj omogočili vplivati na študijske zadeve.
Pedagoško in didaktično vodstvo izobraževalnih ustanov je prešlo v roke učiteljev. Poleg profesorjev  vsake izmed štirih univerzitetnih fakultet, učiteljev vsake glavne šole in normalke naj bi se tudi učitelji vsake gimnazije združili v posebnih učiteljskih zborih. V vsakem glavnem mestu dežele naj bi se iz omenjenih učiteljskih zborov ustanovil študijski konses. Učiteljski zbori, ki so zasedali v določenih časovnih zaporedjih, in študijski konsesi naj bi obravnavali šolske in študijske zadeve. Dvorni odloki – in to je bilo odločilno – naj bi oblikovali le grobi delovni okvir in podali glavne usmeritve, za praktično oblikovanje in izvedbo pa je bilo učiteljskim zborom in študijskim konsesom puščeno veliko manevrskega prostora. Temeljna misel te decentralizacije je bila, da vsaka šola sama najbolje pozna svoje možnosti in potrebe: učitelji naj bi predvsem uresničevali reformne cilje, prilagojene lokalnim razmeram, in pripravljali predloge za izboljšanje šolstva. Notranja šolska reforma je bila s tem ločena od zunanje, postala je stvar učiteljev. Pomanjkanje učiteljskega osebja  pa je še vedno povzročalo skrbi.
Nedvomno so v času kratkega vladanja Leopolda II. iskali v izobraževalni politiki nova pota, vendar je večinoma ostalo vse pri konceptih in zasnovah. Vprašanja vzgoje in pouka so znova postala obrobna področja javnega zanimanja. Doba razsvetljenstva je minila, bili so zadovoljni, da so vsaj v primarnem šolstvu  postavljeni dobri temelji. Glede možnosti financiranja izobraževanja so dospeli do skrajnih meja. 
Vsekakor je značilno, da se je v teh letih začela široka diskusija o šolskih problemih, ki ni potekala samo v visokih krogih, ampak predvsem v bazi. Mnenja so se seveda zelo razhajala, toda splošnemu nezadovoljstvu s šolo so odprli ventil. Rešitev v tej fazi iskanj seveda še ni bilo na vidiku, toda začelo se je spoznavanje različnih uporabnih poti, predvsem pa se je znova pojavila reformam prijazna klima. Francoska revolucija in napetosti znotraj same Avstrije pa so v politiki postavili nove prioritete.
Brez dvoma je obvladoval avstrijsko šolsko sceno v časovnem obdobju 1792–1848 še nadalje stanovsko orientirani izobraževalni konservativizem. Revolucionarni izobraževalni koncepti, ki so se navezovali na pedagoške postulate francoske revolucije, so se pojavili samo prehodno. Demokratične zasnove v šolski upravi so bile znova odpravljene, razsvetljenske ideje pa so v zmerni obliki še nadalje učinkovale.
Že kmalu po smrti Leopolda II. so se nakazovale spremembe. Visoka duhovščina – predvsem dunajski nadškof Anton Migazzi – se je vse bolj bala za svoj duhovniški naraščaj. Deli javnosti so s skrbjo opazovali, kako so zaničevali in zasmehovali pedagoške avtoritete, mladina pa je v vedenju –  kljub častnim in sramotnim šolskim klopem – vse bolj izgubljala občutek za obveznosti in v učenju vse bolj popuščala.
Nasprotniki učiteljskih konferenc in študijskih konsesov – obe inštituciji so krivili, ne vedno po pravici, za te pomanjkljivosti – so se vse bolj formirali. V teh letih so se množile pritožbe o pomanjkljivostih v učnem  procesu.
Zato je cesar Franc II. leta 1795 ustanovil pod predsedstvom dvornega kanclerja Heinricha Franza von Rottenhana lastno dvorno komisijo: Študijsko revizijsko komisijo (Studienrevisionskommission). Rottenhan je dobil nalogo, da pripravi obsežen elaborat  za reformo celotnega avstrijskega šolstva. Njegovo pisno strokovno mnenje je služilo kot podlaga za diskusijo v komisiji, ki so jo sestavljali pomembni uradniki in znani eksperti za posamezna šolska področja. Poglavitni cilj komisije pa je vendarle bila odprava leopoldinske študijske ureditve. Nanjo so z nezaupanjem gledali tako člani bivše Študijske dvorne komisije kakor tudi velik del v jožefinski tradiciji vzgojene birokracije. Eksperimet s študijskimi konsesi so predstavili  kot neuspel. Postopni povratek na jožefinski sistem, čeprav ne v duhu Jožefa II., pa vendarle v smislu pokroviteljstva države, se je začel z uvajanjem strožje cenzure, prepovedjo obravnave trenutne politične situacije v javnih nastopih, s skrbno izbranimi tezami javnih disputacij in njihovo predhodno odobritvijo in končal z  uvedbo študijskih direktoratov (1802), z ukinitvijo študijskih konsesov in z obnovitvijo  Študijske dvorne komisije (1808).
Glede gimnazijskega šolstva je postajalo vse bolj odločilno mnenje piarista Franza Innozenza Langa, ki je bil leta 1802 imenovan za "gimnazijskega direktorja" v Avstriji pod Anižo, njegovo ime pa je postalo znano že v poznih devetdesetih letih z inovativnim reformnim načrtom sekundarnega šolstva v habsburških deželah. Tudi v Dvorno študijsko revizijsko komisijo je bil poklican kot referent za gimnazijsko šolstvo. Iniciativo za reformo gimnazij je sedaj sprožil Državni svet. Glede šolskih zadev je tu odločal konferenčni svetnik Martin Lorenz, svetni duhovnik zmerno jožefinskih pogledov. Po pravilu se je opiral na mnenje Franza Innozenza Langa. Že leta 1803 je Martin Lorenz predložil cesarju "predlog za literarno in moralno izboljšanje v avstrijski državi obstoječih gimnazijskih šolskih ustanov", Lang pa mu je predložil "shemo za gimnazije s 5 učnimi kurzi, 5 učitelji in 1 katehetom". Predložil je učni načrt, ki naj bi privedel do splošne izobrazbe in predlagal nastavitev predmetnih učiteljev. Poleg razrednika naj bi po tem načrtu nastavili še dva do tri predmetne /strokovne/ učitelje. To mnenje je uspešno zastopal že v Študijski revizijski komisiji. Število učnih ur na teden, ki jih je tam zahteval, pa je sedaj, ker je poznal mnenje cesarja, zmanjšal na 18. Potrebno je poudariti, da niso v vsakem šolskem letu poučevali vseh sedem učnih predmetov. Leta 1804 je bil Langov učni načrt potrjen, vendar so ga pred splošno uvedbo še preizkušali na nekaj šolah.
Medtem se je znova vse bolj uveljavljala misel o šestrazredni gimnaziji in Lang je leta 1805 pripravil nov osnutek za "gimnazijo s šestimi razredi, 5–6 učitelji in 1 katehetom". V tem "gimnazijskem načrtu" je bil pouk  latinščine malenkostno skrajšan v korist grščine in naravoslovja. Splošno uvedbo Langovega učnega načrta pa je cesar določil za šolsko leto 1806/07. Lang je medtem (1807) pripravil Zbirko odlokov in predpisov o zasnovi in ureditvi gimnazij (Sammlung der Verordnungen und Vorschriften über die Verfassung und Einrichtung der Gymnasien), ki je bila natisnjena v naslednjem letu in je doživela pet modificiranih ponatisov. Ta "gimnazijski kodeks" je ostal v veljavi do leta 1848.
Paralelno s prizadevanji za novo organizacijo gimnazijskega šolstva so sprejeli še celo vrsto drugih ukrepov, da bi nekoliko sanirali brez dvoma izredno stanje na izobraževalnem področju. Najprej se je izkazalo, da je nujno organizirati večje število gimnazij izven večjih populacijskih središč. Predvsem podeželska mladina je bila takrat v veliki meri izključena od višješolske izobrazbe. Zaradi tega je začelo primanjkovati naraščaja za svetno in redovno duhovščino; prav tako je primanjkovalo gimnazijskih učiteljev svetnega stanu in marsikatero prosto učno delovno mesto ni moglo biti zasedeno. Razen tega so si mesta, ki so izgubila svoje srednješolske in višješolske učne centre, prizadevala, da bi smela znova odpreti svoje nekdanje šole. Dunaj tem željam ni nasprotoval, vendar s pogojem, da država s tem ne bo imela kakšnih posebnih stroškov. To stališče je razumljivo, če pomislimo, kakšno je bilo stanje avstrijskih državnih financ v času vojn s Francozi. Kot edina rešitev se je ponujala vrnitev na redovno (samostansko) šolsko tradicijo. Tako so samostani dobili nalogo, da takoj začno z ustanavljanjem gimnazij. Prizadete redovne skupnosti seveda niso bile prav nič navdušene, da jim država, ki je od leta 1773 izvajala laizacijo dela avstrijskih gimnazij, sedaj – z Jožefom II. omejeni vpliv na področju šolstva – znova širi. Upoštevaje finančne možnosti države, so bili njeni motivi pri ponovnem uvajanju redov v pouk mladine povsem prozorni.
Večina avstrijskih gimnazij je sploh lahko obstajala, ker so redovi nudili potreben učiteljski kader. Na ta – za državo tako varčni način – je mreža gimnazijskega šolstva postala nekoliko gostejša.
Po desetletja dolgih diskusijah na avstrijskih gimnazijah sedaj vendarle uvedeni sistem predmetnih učiteljev naj bi, kakor so upali reformatorji, uvedel novo etapo v šolskem razvoju na sekundarnem področju.
Primanjkovalo je strokovno izobraženih učnih moči za matematiko, naravoslovje pa tudi za geografijo in zgodovino, primerne učbenike je bilo potrebno šele pripraviti.
Medtem ko je Lang še menil, da bo "pozornost in marljivost učitelja, ki je bila prej razdeljena na vse predpisane predmete, sedaj usmerjena v en sam predmet, ki ga je prostovoljno izbral in ki ga bo sedaj s toliko večjim navdušenjem poučeval", pa so se vse bolj slišali glasovi, ki so bili do reforme nezaupljivi. Predmetni učitelj je na marsikateri gimnaziji zbujal pravi strah. Nevarnostim, ki so izvirale iz predmetnega učnega sistema, sprva namreč niso bili kos. Padec učne storilnosti, ki naj bi bil posledica uvedbe predmetnega učnega sistema, je bil v javnosti namerno izpostavljen. Prav ta negativni odziv v javnosti, čeprav se je Študijska dvorna komisija postavila v korist Langove reforme, je leta 1818 sprožil cesarjevo odločbo, da odslej vse glavne in stranske predmete poučujejo razredni učitelji. Samo učitelju za verouk je bilo poslej dovoljeno, da na vseh stopnjah poučuje samo verouk. Razredni učitelj je s svojimi učenci napredoval od prvega do četrtega razreda, nato pa jih je poučeval učitelj obeh humanitetnih razredov: v petem in šestem razredu kot na nekakšni višji stopnji.
Vprašanje, če so tudi učenci občutili predmetni sistem kot povsem neuporaben, ostaja odprto, Franz Exner npr., ki je obiskoval Akademsko gimnazijo na Dunaju v času, ko je bila v veljavi Langova gimnazijska reforma, je v svojem znamenitem Osnutku organizacije gimnazij in realk (Enwurf der Organisation der Gymnasien und Realschulen in Oesterreich) iz leta 1849 omogočil predmetnemu sistemu v Avstriji dokončno uveljavitev.
Brez dvoma je bil s cesarjevim sklepom, "da poučujejo v vseh gimnazijah moje države znova razredni učitelji", nadaljnji razvoj na področju srednjega šolstva ne samo nenadoma prekinjen, ampak je bila tudi Študijska dvorna komisija prisiljena začeti znova na ravni, ki jo je že zdavnaj zapustila in za katero se je zdelo, da je dokončno premagana.
Druge Langove spremembe v organizaciji gimnazije so potekale v etapah: npr. uvedba šestrazredne gimnazije, nova določila o počitnicah, vzpostavitev rednih šolskih inšpekcij z obsežnimi vizitacijskimi poročili, ki predstavljajo glavni vir za zgodovino avstrijske predmarčne gimnazije, dvig učiteljeve poklicne varnosti in izboljšanje njegovega materialnega položaja, (učitelj na gimnaziji je v predmarčnem obdobju brez dvoma dosegel ugled in samozavest; najboljši med njimi so našli pot do učnih stolic na univerzah), nadalje s številnimi ukrepi kontroliran dvig števila dijakov, kar je seveda preprečevalo explosion scolaire, kakor temu pravimo danes, ipd.
V kurikulumu so težili po spremembah, ki so se že nekaj časa najavljale: preprečevanje enostranske izobrazbe in površnega znanja ter odklon od mehanskega načina učenja. Latinščino so porivali v ozadje in poučevati so jo morali s posebnim ozirom na nemščino. Drugi splošni predmeti kot geografija, zgodovina in naravoslovje pa so se mogli samostojno razvijati. Posebno pozornost so posvečali verouku, ki so ga odslej znova poučevali kot samostojen predmet. Grščina je bila za vse učence obvezna. 
Vsekakor ob Langovi reformi lahko rečemo, da se je gimnazija začela počasi spreminjati od latinske v splošnoizobraževalno šolo.
Toda od leta 1818 – z odpravo predmetnega učnega načrta – je bilo naravoslovje znova črtano, število učnih ur za geografijo in zgodovino zmanjšano in tako pridobljeni učni čas znova namenjen latinščini. V matematiki je bila algebra odpravljena iz gramatikalnih razredov (nižje stopnje gimnazije) in prenesena v humanitetne razrede (višjo stopnjo). Poučevali so jo v latinščini, prav tako geografijo in zgodovino v drugem humanitetnem razredu. To je bila vrnitev v prejšnje stanje, česar se ni več pričakovalo. Učitelj latinščine je ponovno obvladal šolo. Celo nekaj tistih stranskih predmetov, ki so jih poučevali v višjih razredih, je bilo v funkciji pouka latinščine. Pouk nemščine, ki že doslej ni bil samostojen, je ostal vključen v učni načrt latinščine. Odslej o posredovanju kake "splošne  izobrazbe" ne more  biti govora.
V tridesetih letih 19. stoletja izkazujejo glavna letna poročila še povsem ugodno sliko avstrijskih gimnazij. Sicer pa so formulacije okvirne in prikrivajo pomanjkljivosti, namesto da bi jih jasno označile. 
Pod vplivom razvoja v Prusiji pa tudi na Bavarskem, kjer je bila gimnazija na osnovi novohumanističnih idej Wilhelma von Humboldta in njegovih naslednikov, npr. Niethammerja in Thierscha, preoblikovana v državno splošnoizobraževalno šolo z zaključnim maturitetnim izpitom, pa so že navzoča posamezna mnenja, ki so govorila o nazadovanju v šolskem razvoju.
Ko se je takrat javnost začela znova močneje zanimati za šolstvo, ko so napake postale vse bolj očitne in so bile spodbude za reformo vse bolj pogoste, je Študijska dvorna komisija po nalogu cesarja zahtevala od deželnih vlad kakor tudi od ustreznih oseb predloge, kako bi bilo mogoče izboljšati sedanje "gimnazijsko šolstvo". Odgovore so pošiljali sicer že od leta 1838/39 in so vsebovali najrazličnejše, med seboj nasprotujoče si kritične ugotovitve, vprašanja in spodbude. Diskusija o nemškem šolskem razvoju se je v Avstriji močno razširila. V naslednjih letih je Študijska dvorna komisija prejela tudi vrsto ekspertiz; med univerzitetnimi profesorji, ki so bili zaprošeni za mnenje, je bil tudi za kasnejši razvoj avstrijskega šolstva tako pomembni dr. Franz Exner (Praga). Vprašanje reforme je ostalo virulentno.
Revolucija 1848 pa je odprla pot razvoju, o katerega temeljnih zasnovah so diskutirali že dolgo časa. Kajti četudi je bil sprva videti rezultat teh dolgotrajnih razglabljanj, ki so temeljila na strokovnih, pedagoških razhajanjih in so jih spremljali številni predlogi, mnenja in vloge, popolnoma nepomemben, vendarle le-ta niso končala v zaprašenem aktu. Tako izraženo reformno mišljenje je kmalu prodrlo iz ozkega kroga šolskih strokovnjakov v širšo publiko. Javnost je bila prav iz tega razloga za šolska in izobraževalna vprašanja na sekundarnem področju močno senzibilizirana.
Na splošno so vsi odobravali prenovo gimnazije, o njeni organizacijski obliki in učnem programu pa so seveda obstajala še globoka mnenjska razhajanja. Na ta način so se pripravljala tla za spremembe v letu 1848/49.
Hitri in hkrati razumljivi prodor novih predstav o pouku in vzgoji v revolucionarnem letu 1848 je bil kljub tuji "razvojni pomoči" (npr. Hermanna Bonitza) posledica teh desetletja dolgih, v šolsko realnost usmerjenih diskusij in eksperimentov. Da je bil rezultat: nova ureditev iz leta 1848  - za gimnazijo odločilen za skoraj eno stoletje, nas mora navesti k temu, da njeni pripravljalni fazi, epohi od 1792 do 1848, damo tudi primernejšo oznako.

2.3.2. Konture novega visokošolskega študijskega sistema: njegova substanca in razvojne tendence

Medtem ko se je od srede 18. stoletje na posameznih deželnih univerzah severno- in zahodnonemških držav vse bolj uveljavljala svoboda pouka in znanosti, so v Avstriji sicer že v času  Karla VI. poznali slabosti svojega šolstva na terciarnem področju, zlasti univerz, in sprožili prve obotavljive poizkuse za njihovo odpravo, do pomembnejših sprememb v študijskem sistemu pa ni prišlo. Prvi ukrepi so signalizirali le močnejši vpliv države. Globlje posege v ta sektor šolstva, ki  so bili izpeljani  v času Marije Terezije, Jožefa II. in Leopolda II., pa je že mogoče razumeti kot počasno nastajanje novega izobraževalnega, študijskega  koncepta. Kompleksno reformno dogajanje, ki je bilo pod močnim vplivom razsvetljenskih idej, je bilo predvsem usmerjeno v zagotovitev večjega vpliva države, praktične poklicne študijske usmeritve in v osvobajanje glede na konfesionalne omejitve. Navezava na učne programe in študijske sisteme zahodne Evrope pa ni uspela. Čeprav je bila v središču reformnih prizadevanj univerza na Dunaju, ki se je vse bolj uveljavljala kot avstrijska vzorna univerza, so bile vendarle izobraževalnopolitične usmeritve  koncipirane za celotno državo.
Terezijanskemu  reformnemu absolutizmu je v prvi fazi  univerzitetne reforme s pomočjo cesaričinega osebnega zdravnika in centralne osebnosti terezijanskih reform Nizozemca Gerarda van Swietna v slabem desetletju trdih pozicijskih bojev uspelo bistveno oslabiti dosedanji monopolni položaj jezuitskega reda na terciarnem področju šolstva. Začel se je proces izpodjedanja njegove avtonomije. Mesta, s katerih so bili izrinjeni jezuiti, je takoj zasedla država s svojimi personalnimi resursi.
Prve reforme univerzitetnega študija so imele za posledico naval študentov na tiste univerze, ki so se nahajale v večjih mestih. Tu je bila skoncentrirana večina uradništva in tu so se opravljali poglavitni meščanski pravni in drugi posli. To velja predvsem za Dunaj pa tudi za Prago, torej za tisti visoki šoli, ki sta že od nekdaj razpolagali s štirimi fakultetami. Njuni posvetni fakulteti  –  pravo in medicina – sta bili zato sedaj še prav posebej izpostavljeni velikemu zanimanju. Na teh velikih univerzah je bil duh razsvetljenstva že prevladujoč. V času, ko znanost in znanstveno raziskovanje nista bila več izključna domena duhovščine, je interes za izobrazbo postal vse bolj prisoten tudi – izven akademskih zidov – v laični družbi. Študijske smeri pa so bile že reglementirane, in kdor je opravil predpisane izpite, je zlasti med juristi lahko upal na primerno službo. Izpitni sistem in poklicna usposobljenost  sta postala od petdesetih let dalje postopoma vse bolj povezana. Stari sistem rekrutacije, ki je temeljil na osebnih odnosih, je zamenjal nov, na principu učinkovitosti temelječi sistem. V nasprotju s pričakovanji visokošolskih reformatorjev so vsaj v velikih univerzitetnih mestih, kjer so bile razmere na področju zaposlovanja s pojavom novih poklicev temeljito spremenjene, privedle od petdesetih let dalje do porasta števila študentov. 
Drugače pa je bilo s številnimi malimi višješolskimi oziroma visokošolskimi učnimi ustanovami v provincah. Te so razpolagale z omejenim številom visokošolskih študijskih možnosti, predvsem s filozofijo in teologijo. Služile so večinoma regionalnim potrebam, državni reformni ukrepi pa so jih dosegli razmeroma pozno. Razsvetljenim visokošolskim reformatorjem na Dunaju so bili trn v peti, v njih so videli centre osovraženih cerkvenih redov in sholastike. Ker so bile tu nove discipline le deloma zastopane, število primerno izobraženih profesorjev omejeno in  število študentov majhno, so bili mnenja, da "ne bi bila nobena nesreča, če bi jih čim prej ukinili". To tembolj, ker so se podobna razglabljanja, podkrepljena z argumentom, da za celo Anglijo zadostujeta le dve univerzi, pojavljala tudi na Nemškem. 
V drugi fazi univerzitetnih reform, ki se je začela leta 1772, ko se je že naznanjala ukinitev jezuitskega reda, so bile  avstrijske univerze spremenjene – ob odpravi njihove avtonomije, avtoritete in dotedanjega značaja avtonomnih korporacij – v veliki meri v šolsko organizirane institucije, v nekake "poklicne šole" za vzgojo lojalnih služabnikov absolutistične države, to je za vzgojo bodoče duhovščine, juristov, uradnikov in zdravnikov. Birokratski upravi države je ustrezala sprememba jezuitskih univerz v državne ustanove. Država je v svoje roke prevzela "študij" na štirih univerzitetnih fakultetah, univerzitetno premoženje in univerzitetno jurisdikcijo.
V nasprotju z visokošolsko reformno diskusijo v petdesetih letih, ki je v veliki meri potekala za zaprtimi vrati, so na začetku te faze, zlasti pa po razpustitvi jezuitskega reda v Študijski dvorni komisiji in Državnem svetu kot najvišjem izvršilnem organu monarhije odkrito in povsem jasno diskutirali o problemih visokošolske in univerzitetne politike. Diskusija je šla celo tako daleč, da je postal vprašljiv celo obstoječi študijski sistem. Prav obstoječi sistem državnega učnega monopola je bil v središču razhajanj, s tem pa tudi vprašanje, ali le ne bi prešli na nekoliko modificiran severnonemški študijski sistem s svobodo pouka in raziskovanja, tesno povezavo obeh segmentov in z vse močnejšo emancipacijo znanosti v odnosu do Cerkve in države. Jasno sta se izoblikovala dva povsem različna izobraževalnopolitična koncepta, kjer ni šlo samo za različne poglede na znanost in izobraževanje nasploh, ampak za dva povsem različna pogleda o mestu terciarnega šolstva, predvsem univerze v družbi in državi. Študijsko ureditev univerze v Göttingenu, ki je temeljila na povezavi znanstvenega raziskovanja s poukom, sta vehementno zastopala profesor naravoslovja na dunajski univerzi Karl Anton Martini (1726–1800) in dvorni svetnik Johann Melchior Birkenstock, odličen poznavalec severnonemških univerzitetnih razmer. Kot ortodoksna branilca državnega učnega monopola pa sta  nastopala sin znamenitega Gerarda van Swietna Gottfried van Swieten in Joseph von Sonnenfels. Ob začasni prevladi ene ali druge skupine so razhajanja v tem odločilnem vprašanju segala tja v devetdeseta leta. 
V teh izobraževalnopolitičnih razhajanjih sedemdesetih let 18. stoletja pa predmet zanimanja Študijske dvorne komisije na Dunaju ni bilo samo severnonemško, francosko in angleško visoko šolstvo, ampak tudi reforma višjega in visokega šolstva na Bavarskem.
Na področju izobraževanja odnosi in medsebojni vplivi med Avstrijo in južnonemško kneževino – drugače kot odnosi med Avstrijo in severnonemškimi deželami – v času razsvetljenstva niso posebno znani. Brez dvoma je bil Felbigerjev avstrijski osnovnošolski koncept do konca 18. stoletja vzor za oblikovanje osnovnega šolstva na Bavarskem.
Na gimnazijskem in visokošolskem področju pa je Bavarski v nasprotju z Avstrijo uspelo kmalu po razpustitvi jezuitskega reda reorganizirati znanstveno šolstvo. Kot prvi katoliški deželi na ozemlju Svetega rimskega cesarstva ji je uspelo prelomiti  s starim šolskim humanizmom jezuitskih oznak in na specifičen način najti navezo s protestantskimi severnonemškimi deželami. 
Univerzitetni profesor Johann Adam von Ickstatt je izoblikoval substanco in tendence bavarskih šolskoreformnih ukrepov. Koncept tega južnonemškega razsvetljenega reformatorja je na terciarnem področju šolstva poznal poleg univerze z dvoletnim filozofskim propedevtikumom in triletno teološko, pravno, medicinsko in "finančno-ekonomsko" strokovno usmeritvijo (fakulteto) še licej (Lyzeum), ki je predstavljal alternativo podedovanim "licejem" jezuitskih oznak. Licej je bavarski reformator definiral kot povsem novo, z gimnazijo tesno povezano semiuniverzitetno izobraževalno ustanovo. Ta naj bi bila v kurikularnem pogledu  usmerjena  na "praktično filozofijo" in splošno izobrazbo, pripravljala pa naj bi tudi na višje strokovne študije: "Če dodamo višjim gimnazijskim razredom šolo posvetnih modrosti ali filozofsko fakulteto, se ta šolska institucija imenuje licej". Značilnost koncepta te nove višješolske oziroma visokošolske ustanove je bila torej tesna povezanost z gimnazijo v finančnem, organizacijskem in vsebinskem pogledu. Ickstatt je za pripravo na "višje" študije posebej izpostavil dvoletna "filozofska predavanja" na licejih in filozofskih fakultetah visokih šol. Kljub kritiki Ickstattovega licejskega koncepta, ki je licejem očitala "nepopoln značaj visoke šole", kjer se sicer poučujejo pomembne stroke kot teologija, filozofija in pravo, toda "ne v celoti, ampak okrnjeno", in "konkurenco univerzam", je na Bavarskem s šolskim oziroma študijskim letom 1774/75 prišlo do njegove realizacije. Na visokošolskem področju je bilo tako deželni univerzi v Ingolstadtu dodanih še sedem licejev (Amberg, Burgahusen, Landsberg, Landshut, Mindelheim, München) z večinoma nepopolnim, torej enoletnim filozofskim študijem. Bavarski liceji v kurikularnem pogledu - z akcenti na naravoslovno-filozofskih disciplinah – izkazujejo kombinacijo tradicionalnih in modernih elementov, kjer v ospredje poleg razsvetljenske že stopa vse bolj novohumanistična šolska pedagogika. V skladu z novimi intencijami je bil odpravljen jezuitski način predavanj, predvsem pa je bilo "v celoti odpravljeno" narekovanje učne snovi. Državi je pripadla kontrolna naloga vsebine predavanj. Obseg in način znanstvene dejavnosti profesorjev je bil strogo definiran. Svoboda pouka in svoboda učenja sta bili močno omejeni, zato je imel do najmanjših podrobnosti predpisani študijski proces  povsem šolski karakter. Od akademskih svoboščin je licejskim študentom na Bavarskem pripadla le pravica do lastnega sodstva. 
Kakor bomo še videli, je  to bavarsko šolstvo postalo organizacijski vzorec za visokošolsko politiko Jožefa II., v veliki meri pa tudi za avstrijsko predmarčno visokošolsko politiko, tako da so koncepti bavarskega licejskega šolstva po razpustitvi jezuitskega reda in njihova realizacija predstavljali duhovni vzor avstrijskega licejskega šolstva v predmarčnem obdobju.
Sicer pa je v Avstriji intenzivnim reformnim diskusijam po razpustitvi jezuitskega reda sledilo na visokošolskem področju najprej preoblikovanje študijskih načrtov vseh štirih univerzitetnih fakultet. Pri tem projektu so  sodelovali predvsem pravnika Karl Anton Martini in Franz Ferdinand Schrötter ter teolog  Franz Stephan Rautenstrauch. Skupna značilnost teh učnih načrtov je že omenjena študijska naravnanost v poklicno prakso: priprava državnih uradnikov, duhovnikov, profesorjev in zdravnikov v duhu "nacionalne" vzgoje, ob popolnem zapostavljanju znanstvene misli in popolnem obvladovanju študij s pomočjo odlokov državnih instanc. Formiranje novih učnih stolic in študijskih predmetov ter določitev novega študijskega leta z natančno določenim urnikom predavanj  sta bila glavna rezultata te reforme. Na teologiji je bilo tako  z odpravo sholastične metode in z novima učnima predmetoma: pastoralno teologijo in katehetiko postavljeno v središče duhovniškega izobraževanja praktično uvajanje v duhovniški poklic. Konec je bilo teološkega študija, ki je bil omejen zgolj na teorijo. Študij  prava je dobil nov značaj z uvedbo dveh novih predmetov: zgodovino nemškega cesarstva in ustavno ureditvijo evropskih dežel. Na medicini so prizadevanja Gerarda van Swietna, da bi kirurgijo napravil enakovredno medicini, počasi postajala realnost. Filozofska fakulteta je sicer ostala pripravljalnica za ostale študije, a zasnove za njeno samostojnejšo vlogo so bile podane. Evidenten je bil prelom s tradicionalno obliko artistične fakultete kakor tudi s filozofskim kurzom, vprašanje nadaljnjega razvoja filozofske fakultete pa je ostalo odprto.
V jožefinski eri, ko je bil cesarjev interes v glavnem usmerjen v ljudsko šolstvo in  vzgojo duhovščine v generalnih seminarjih, je univerzitetni izobraževalni nivo v Avstriji stagniral, da, celo upadal. K temu so bistveno pripomogle omejitve akademskih učnih vsebin na uporabno, za spraševanje primerno, v predpisanih učbenikih zbrano znanje in zanemarjanje vsakršnega raziskovalnega dela. Imitacija, eklekticizem in gola reprodukcija tujih raziskovalnih rezultatov so značilnosti avstrijske znanosti v predzadnjem desetletju 18. stoletja, kar so razsvetljensko usmerjeni sodobniki tudi spoznali in kritizirali. Univerzitetni študij za cesarja ni imel nobenega posebnega pomena, njegovo koristnost je presojal le z vidika vzgoje državnih uradnikov. 
V skladu z njegovimi  splošnimi pogledi na poenostavitve in z vztrajanjem na rigoroznem varčevanju je tudi na visokošolskem področju redukcija postala vodilni moto njegovih odredb. Začelo se je z zmanjšanjem števila univerz, nadaljevalo z zmanjšanjem števila univerzitetnega osebja, uvedbo šolnine in redukcijo učnih vsebin, kar vse je na kraju privedlo do "strukturnega očiščenja", tudi do zmanjšanja števila študentov. Da bi pa nivo univerzitetnega študija vendarle nekoliko dvignil, se je Jožef II. po bavarskem vzoru odločil za že opisani dualni sistem visokošolskega študija: popolne univerze in liceje. Popolni univerzitetni študij, ki je bil mogoč samo na Dunaju, Pragi in Freiburgu, naj bi bil namenjen samo "izbranim talentom". Univerze v Innsbrucku, Gradcu in Olomucu so bile na čast treh pravih univerz spremenjene v liceje. V nasprotju z "nižjimi" liceji, ki so nastali iz jezuitskih višjih študij v glavnih deželnih mestih po ukinitvi jezuitskega reda in po podržavljenju jezuitskega šolstva, so sedaj v liceje degradirane univerze obdržale pravico do podeljevanja doktorskih nazivov. S  tem je bila študentom dana večja izbira študijskih možnosti: popolna akademska izobrazba v omenjenih treh univerzitetnih centrih in bolj praktična, poklicna licejska izobrazba na licejih v provincah. Dvotirnost fakultetnega študija je predvsem omogočala izbiro nižje in višje uradniške kariere, za cesarja edini cilj visokošolskega študija. 
Zaradi poloma svoje visokošolske politike si je Jožef II. ob koncu življenja prizadeval za izdelavo novega študijskega načrta, ki bi upošteval večjo prepustnost šolskega sistema, to je "tesno medsebojno povezanost različnih učnih predmetov v primernem, stopenjsko organiziranem študijskem sistemu; da se bo učenec normalke pripravljal za gimnazijo, gimnazijski dijaki pa ne bodo vstopali na filozofijo kot njim povsem nepoznan svet in da bodo filozofske učne usmeritve tesno povezane  z višjimi znanostmi in bodo zanje tudi bogata pripravljalnica".
Čeprav danes še vse premalo vemo o visokošolskih izobraževalnopolitičnih razmišljanjih leopoldinske ere, pa le lahko rečemo, da je v tem času tudi na terciarnem šolskem  področju opazen nov demokratični reformni duh. Če je učitelja in šolo v času Jožefa II. obvladovala država s svojimi odloki, ki so jih izdajali šoli večinoma tuji državni uradniki, je sedaj zaznati neko obliko učiteljskega samoupravljanja. Ustanovitev kolegialnih šolskih oblasti po deželah in vzpostavitev notranje učne avtonomije predstavljata veliko dejanje leopoldinskega sistema. Tem šolskoreformnim ukrepom, ki so zrasli iz idej razsvetljenstva, v sodobnih državnih ukrepih ne na Nemškem in ne v Toskani, ki je v posebnem položaju zaradi  tamkajšnje petindvajsetletne cesarjeve vladavine, ni najti primera. Tako so na univerzah s štirimi fakultetami oblikovali štiri učiteljske zbore. Učiteljski zbori teološke, juridične, medicinske in filozofske fakultete so posamič obravnavali svoje študijske probleme ter iz svojih vrst volili štiri člane konsesa, ki mu je predsedoval rektor. Študijski direktorji, ki so od leta 1752 kot državni nadzorni organi dejansko odločali o študijskih zadevah na fakultetah, so bili odpravljeni, odločanje o študijskih zadevah je bilo prepuščeno visokošolskim učiteljem. V nasprotju s prejšnjimi časi, ko so doktorji nastopali kot  predstavniki univerze, so sedaj profesorji vse bolj stopali v ospredje. 
Ob tem pa je le potrebno poudariti, da je leopoldinski šolski sistem vztrajal na obveznem študijskem sistemu, da študijska ureditev ni bila razrahljana z uvedbo načela svobode pouka in svobode učenja. Profesorji so bili še naprej vezani na uporabo predpisanih učbenikov, vendar so sedaj o teh kompendijih kakor o vseh drugih študijskih zadevah lahko diskutirali in pošiljali na študijske referate skupne predloge za izboljšavo. Da bi profesorji lahko objavljali rezultate svoje znanstvene produkcije, so morale univerze poskrbeti za tisk lastnih znanstvenih publikacij. Vsak profesor je med študijskim letom moral objaviti vsaj dva sestavka. Cenzura knjig je prešla v roke fakultetnih učiteljev, profesorji  pa so morali sodelovati tudi pri izdelavi  katalogov univerzitetnih bibliotek.
Zanimivo je opazovati, kako se je v tem času, ko so med profesorji v študijskih konsesih potekale številne diskusije, porajali pa tudi ostri konflikti, vse bolj uveljavljala misel o formiranju posebnega "izobraženega stanu", pri čemer pa je zaznati še veliko mero skepse do novega družbenega sloja laične inteligence. V nasprotju z duhovščino temu novemu družbenemu sloju prav lojalnosti ni bilo tako enostavno zapovedati. To so potrjevali tudi primeri iz tujine.
Pojav številnih novih poklicev je odprl pomemben problem znanstvenega izobraževanja. Njegovo težišče je bilo v vprašanju: katere discipline naj bodo vključene med obvezne predmete, kateri študijski predmeti pa naj bi bili dani študentom na prosto izbiro. Če to vprašanje ni bilo toliko pereče na tako imenovanih višjih fakultetah, ki so usposabljale za tradicionalne poklice, pa je bilo akutno na filozofski fakulteti, ki je kot propedevtika združevala humanistične in naravoslovne znanosti. Tu je šlo predvsem za izobraževanje gimnazijskih profesorjev, ki se niso več izključno rekrutirali iz duhovščine, pa tudi tehnične inteligence, katere kvaliteta izobrazbe je bila posebno očitna v vojnih časih. Vse bolj problematično pa je bilo tudi izobraževanje duhovščine na teoloških fakultetah, ki naj bi zavzemalo vse preveč časa. Po mnenju nekaterih naj bi  bilo zaradi tega pomanjkanje duhovščine na podeželju že zastrašujoče.
Rešitev navedenih študijskih problemov je bila zaupana že omenjeni Študijski revizijski komisiji in njenemu predsedniku Heinrichu Franzu von Rottenhanu. Rottenhanov elaborat je sicer obsegal reformni načrt  vsega avstrijskega šolstva, njegovo težišče pa je bilo vendarle usmerjeno v reformo filozofskega kurza, ki se je v študijskem sistemu, podedovanem iz terezijansko-jožefinskih časov, nahajal med gimnazijo in univerzitetnimi "poklicnimi študiji" (teologijo, pravom, medicino). V tem pogledu je avstrijski jurist in ekonomist v svojih težnjah po vrnitvi k jožefinskemu "študijskemu despotizmu" plediral za delitev študija v nižji, bolj v prakso usmerjeni licejski kurz, in v višji, bolj teoretično fundirani univerzitetni študij. Licejski kurz naj bi bil namenjen "učenemu poslovnežu", kakor se je znanstvena poklicna predizobrazba imenovala v jeziku tistega časa, drugi, višji, "eruditivni" kurz  pa naj bi izobraževal "prave znanstvenike", usmerjen naj bi bil torej v raziskovalno delo. Licejski kurzi naj bi bili organizirani na vseh fakultetah, tudi na filozofski. To je v bistvu pomenilo, da je filozofija prenehala biti samo pripravljalni študij za "višje", "eruditivne" fakultete: pravo, medicino in teologijo, oziroma, da je bila tem fakultetam odvzeta izključno strokovno-izobraževalna funkcija. Rottenhan pa velja za ustanovitelja novega akademskega poklica: "filozofa", ki je postal enakovreden trem tradicionalnim znanstvenim profesijam: pravniku, duhovniku in zdravniku. Razen tega se je Rottenhan prizadeval "vzpodbuditi študijskega duha" na vseh fakultetah in je plediral "za povečanje števila licejev". Menil je, da je v nasprotju z Nemčijo, kjer obstajajo številne univerze, v Avstriji zaradi majhnega števila visokih šol  premalo "vzpodbud za vzgojo znanstvenega stanu in za učene delavce". S svojo zahtevo po povečanju števila znanstvenih šol v habsburški monarhiji se je Rottenhan prvi ločil od restriktivne avstrijske višješolske in visokošolske izobraževalne politike druge polovice 18. stoletja.  
Zdelo se je, da bo sedaj "eruditivni" študij v terciarnem področju izobraževanja vsaj v določeni meri odprl vrata svobodi pouka in znanosti. Odgovor na vprašanje, zakaj se to ni zgodilo, danes še ni mogoč. Nasploh je mogoče le reči, da je Študijska revizijska komisija predložila pomembne reformne načrte, ki so večinoma temeljili na tradicionalnih elementih, vsebovali pa tudi posamezne inovativne, v prihodnost usmerjene predloge. Medtem ko za prvo desetletje vlade Franca II. velja, da je terciarni sektor šolstva v glavnem vendarle stagniral, Rottenhanov reformni načrt fakultetnih študij pa ostal na papirju, so bili v začetku 19. stoletja z načrti Študijske revizijske komisije dani novi pogoji za hiter uspeh reorganizacije tudi terciarnega sektorja šolstva. S forsiranjem modela, katerega osnove so bile podane že v času Jožefa II., so bile ustvarjene mnogo večje možnosti za pridobitev akademske izobrazbe. Dvojni nivo tega področja šolstva: licejski in "eruditivni" študij je dal malim filozofsko-teološkim licejskim  učnim ustanovam po provincah, ki so jih razsvetljeni reformatorji druge polovice 18. stoletja obravnavali z nezaupanjem, predvsem v nenemških deželah monarhije povsem nov pomen. Njihovo število se je v dvajsetih letih 19. stoletja povzpelo na 66.
Čeprav vsi načrti Rottenhanovega elaborata in Študijske revizijske komisije v visokošolski praksi niso bili realizirani, so vendarle njihove temeljne ideje oblikovale avstrijski študijski sistem predmarčnega časa. Ekspertize in izvajanja omenjene komisije pa nudijo zanimiv pogled v predstave, ki so jih v tem času imeli o bistvu, ciljih in nalogah znanstvenega pouka. 
Država je poudarila zahteve, ki so bile v družbi vse bolj opazne, da bi opravičila svoje posege v organizacijo in vsebino pouka na terciarnem področju šolstva. V ozadju teh ukrepov so bila seveda njena prizadevanja, da bi se zavarovala pred vplivi francoske revolucije in preprečila, da bi revolucionarno vrenje zajelo tudi njeno ozemlje. Zato ni bila pripravljena tolerirati nobenega pouka, "ki  bi  direktno ali posredno rušil srečo posameznika, mir in red obstoječe ureditve". 
Kolikor toliko realno sliko univerzitetnih oziroma semiuniverzitetnih učnih ustanov na avstrijskih tleh v predmarčnem času si je mogoče ustvariti samo, če upoštevamo razlike v učni ponudbi in  učni kvaliteti posameznih učnih ustanov ter če pri tem ne zanemarimo dejstva, da imena, ki se uporabljajo za te ustanove, večinoma ne predstavljajo v celoti njihove notranje členitve. Na splošno lahko terciarno področje šolstva tega časa razdelimo na tri različno strukturirane učne ustanove. Najbogatejšo in najbolj diferencirano učno ponudbo je seveda imela popolna univerza, ki je razpolagala s filozofsko – za vse študente obvezno –  fakulteto in s tremi višjimi študijskimi smermi: teologijo, pravom in medicino. Na vsaki študijski usmeritvi pa je bilo študij mogoče zaključiti z doktoratom. Popolne univerze – z močno finančno osnovo – so obstajale seveda le v nekaterih večjih centrih (npr. na Dunaju, v Pragi, Krakovu, Lvovu in Freiburgu). Bolj preprosto organizacijo in učno ponudbo so imeli liceji, ki so poleg temeljnega filozofskega študija razpolagali še z nekaterimi strokovnimi študiji (teologijo, pravom in  medicino), predvsem pa so bili močno usmerjeni v poklicno prakso. Njihova glavna naloga je bila vzgoja duhovščine, katere študij je upošteval tudi poljedelstvo in pedagogiko, pa tudi ranocelnikov, upravnikov veleposestev in učiteljev. Po svojem izvoru se je ta skupina akademskih ustanov delila v degradirane univerze in zakrnele gimnazije. Degradirane univerze – nekatere od njih so celo uradno lahko nosile ta naslov, so smele podeljevati akademske nazive samo iz filozofije in teologije, včasih tudi iz prava, toda nikdar iz medicine. Zakrnele gimnazije pa  so v deželnih glavnih mestih po ukinitvi jezuitskega reda morale prevzeti naloge znanstveno-izobraževalnih ustanov. Tu je bil mogoč študij vseh študijskih usmeritev (filozofije, teologije, prava in medicine), in sicer večinoma na nivoju, kot so ga imele degradirane univerze, ni pa jim bilo dovoljeno podeljevati akademskih nazivov.
Najnižjo, najbolj omejeno stopnjo visokošolskih ustanov  so predstavljali liceji, ki so razpolagali z eno samo študijsko usmeritvijo. Če je bil to filozofski študij, se je imenoval  filozofska učna ustanova, če je šlo za  teologijo pa teološka učna ustanova (npr. škofijske in samostanske učne ustanove). Ustanovitev oziroma obnovitev takšnih učnih ustanov je bila pogojena s prizadevanji, da bi bile akademske učne ustanove za vzgojo duhovščine ne samo v vsaki deželi, ampak v vsaki škofiji.
Prav pojav številnih novih licejev v predmarčnem obdobju, ki so močno povečali možnosti za pridobitev osnovne akademske izobrazbe in ki so vplivali na nacionalna gibanja predmarčne dobe, čeprav te njihove vloge trenutno še ne poznamo, vse bolj vodi na misel, da bo potrebno tudi za terciarno področje šolstva tega časa spremeniti danes prevladujoče mnenje, ki govori zgolj o splošnem nazadovanju in stagnaciji tega področja šolstva.
3. SINHRONI PREGLED LJUBLJANSKIH ŠTUDIJSKIH USTANOV DO KONCA 18. STOLETJA

Fragmentarni viri omenjajo za srednjeveško Ljubljano  –  kakor za  slovenski prostor v celoti – elementarni šolski pouk v obliki tako imenovanih "nemških" in  latinskih  kapiteljskih, samostanskih, župnijskih in mestnih šol. Nadaljnje, višje šole so si  Ljubljančani morali slej ko prej poiskati izven ožje domovine. Večinoma goli podatki imen nekaj šolnikov, ki so nam za Ljubljano znani pred letom 1500, otežkočajo, kljub analogiji s tujino, ovrednotenje vsebine pouka in določitev značaja učnih ustanov. Pa vendarle veliko število študentov iz naših krajev, ki so uspešno študirali na tujih univerzah, govori za to, da tudi srednjeveške ljubljanske elementarne učne ustanove niso zaostajale za enakimi vzgojno-izobraževalnimi ustanovami v tujini.
V skladu s splošnim razvojem –  z novim vrednotenjem izobrazbe, ki ga je prinesel humanizem – je v  Ljubljani po stagnaciji ob koncu 15. stoletja v tridesetih in štiridesetih letih 16. stoletja opazno povečanje števila šol. Poleg stare latinske kapiteljske in križniške šole je verjetno delovala še ena šola v škofijskem dvorcu, z nastopom reformacije pa še (protestantska) nemška mestna šola ter, vsaj od 1548 do 1563,  zasebna latinska šola Lenarta Budine. Ob tem moramo upoštevati tedanjo družbeno stvarnost. V Ljubljani, glavnem mestu Kranjske in enem izmed središč notranjeavstrijskih dežel, kjer je bil sedež kranjskih deželnih stanov in njihovih organov, je reformacija dobila enega svojih največjih oporišč in središč na slovenskih tleh. Pa vendarle sta tu vsaj od šestdesetih let 16. stoletja naprej živeli – sicer v konfliktnih odnosih – druga ob drugi katoliška in protestantska Cerkev, katoliško in protestantsko šolstvo. Netolerantnost protestantske Cerkve in njihovega šolstva do ostankov šolstva katoliške Cerkve v mestu je evidentna. V teh razmerah pa je reformacija v Ljubljani ustvarila temelje za nov položaj šole in pouka. S pojavom protestantske "deželne stanovske šole"  je šolstvo v Ljubljani dobilo kvalitetno nov impulz. Ustanovitev in organizacija prve ljubljanske učne ustanove, ki  je nudila preduniverzitetno šolsko izobrazbo, torej izobrazbo, ki je bila pogoj za vpis na univerzo v času povečanih zahtev humanizma, predstavlja najimenitnejše delo protestantov na Kranjskem na področju šolstva v 16. stoletju. Sama oznaka "deželna stanovska šola" pomeni, da so jo ustanovili in vzdrževali deželni stanovi, da naj bi se v njej šolali predvsem otroci plemičev in da gre za višjo šolo v primerjavi z latinskimi mestnimi šolami.
Seveda je ustanovitev "deželnih stanovskih šol" v spodnje- in notranjeavstrijskih deželah treba gledati v okviru prizadevanj protestantskih stanov za institucionalizacijo protestantskih deželnih Cerkva in v odnosu protestantskega plemstva do deželnega kneza. Tudi nastavitev Lenarta Budine za vodjo šole posvetnih kranjskih stanov v Ljubljani leta 1563 je povezana s prizadevanji za organizacijo protestantske deželne Cerkve. V ozadju pa se pojavlja dejavnost Primoža Trubarja – med drugim tudi njegovo utemeljevanje slovenske osnovne šole – v Ljubljani v tem času.
Začetni razvoj stanovske šole v Ljubljani so spremljale težave. Tudi drugi rektor, Adam Bohorič, je očitno še do leta 1570/71 poučeval sam, potem pa je dobil sodelavce. Šola pa je imela v njegovem času štiri razrede. Leta 1568 je predložil prvi obširen šolski red (najbrž že s petimi razredi), leta 1575 drugega (s štirimi razredi), ki ga stanovi niso uradno priznali, ki pa je bil odločilen za pouk. Šele z rektorjem Nikodemom Frischlinom (1582–1584) je šola dobila peti razred, ki je omogočal absolventom direkten prehod na univerzo. Vendar se Frischlin ni nameraval zadovoljiti samo s petim razredom, zavrnjeni osnutki njegovega šolskega reda namreč kažejo, da je razmišljal o uvedbi vsaj še šestega razreda, kjer naj bi se (verjetno) poučevali – podobno kot v četrtem razredu  stanovske šole v Gradcu – nekateri predmeti visokošolskega pouka. Podobno je v svojem šolskem redu iz leta 1575 razmišljal tudi že Bohorič, ko je skušal zajeti v vsebino pouka snov, ki je takrat že spadala na fakulteto. S končno redakcijo Frischlinovega šolskega reda, ki je bil potrjen leta 1584 in je veljal do konca šole, to je do leta 1598, ljubljanska stanovska šola ni prerasla sekundarnega področja šolstva. Čeprav protestanti tudi na Nemškem niso uspeli izoblikovati celovitega šolskega sistema, so bile vendarle deželne šole po svoji stopnji med mestno latinsko šolo in  humanistično univerzo. Učence so dobivale iz latinskih šol, v katerih so se poleg branja in pisanja naučili tudi elemente latinščine, same pa so jih pripravljale za neposreden prehod na univerzo. Tak namen je imela tudi ljubljanska stanovska šola (visokošolske štipendije za absolvente), vendar je zaradi pomanjkanja mestnih šol na Slovenskem morala sprejemati večinoma učence brez predizobrazbe. V vsebinskem pogledu je njen program v skladu s pojmovanjem tedanjega časa, da se na sekundarnem (gimnazijskem) področju šolstva poučujejo jeziki, na terciarnem področju šolstva, na univerzi, pa stroke (filozofija, teologija, pravo in medicina), ostal omejen na pouk klasičnih jezikov, nemščine, verouka in glasbe. Slovenski jezik je v prvih razredih služil kot pomoč pri pouku. Nedvomno je bilo pedagoško delo ljubljanske stanovske šole pod močnim vplivom šolskih naredb protestantskega latinskega šolstva v Nemčiji, ki je imelo v drugi polovici 16. stoletja za sabo že polstoletno tradicijo. Sestavljanje lastnih šolskih naredb v Ljubljani, čeprav bi jih lahko prevzeli z nemškega področja, pa manifestira težnje po samostojnem reševanju šolskih vprašanj kakor tudi samostojno pedagoško hotenje – tudi z  intencijami  pouka nekaterih visokošolskih predmetov.
Proces politične rekatolizacije notranjeavstrijskih dežel, ki je bil dogovorjen že leta 1579 v Münchnu na sestanku med avstrijskim nadvojvodom Karlom, tirolskim vojvodom Ferdinandom in bavarskim vojvodom Viljemom, dejansko pa je zaživel z reformacijskimi komisijami, je leta 1598 privedel do zaprtja te ljubljanske šole in do izselitve njihovih učiteljev skupaj s protestantskimi duhovniki. Zahteve deželnega kneza do svojih podanikov so bile tudi v tem primeru odločilne in brezkompromisne: vrnitev v katoliško vero ali izselitev iz dežele.
Vzporedno s procesom politične rekatolizacije, ki ga je usmerjala posvetna oblast in ki je notranjeavstrijskemu prostoru do leta 1600 vsaj navzven vrnil katoliški značaj, je  potekal tudi proces katoliške obnove, ki ga je usmerjal in nadziral Rim. Program obnove je bil dati Cerkvi tisto podobo, ki ji jo je začrtal tridentinski cerkveni zbor (1545–1563). Učinkovit instrument notranje katoliške obnove so v teh za Cerkev težkih časih postali novi reformni redovi, predvsem jezuiti. Čeprav sta oba procesa potekala skoraj istočasno, pa se jezuiti v slovenskih deželah formalno niso vključevali v proces politične rekatolizacije, kljub temu da so bili v našem prostoru takrat že prisotni. Ljubljanski škof Janez Tavčar (1580–1597) je pri obnovitvenem delu dajal prednost poučevanju pred političnim pritiskom. Predvsem pa mu je bila pri srcu boljša vzgoja in izobrazba duhovščine (ustanovitev učnega zavoda  za duhovniške kandidate – Collegium Marianum – v  Gornjem Gradu, pošiljanje svojega duhovniškega naraščaja na študij v Gradec, na Dunaj in v rimski Germanik). Zelo pa si je prizadeval pridobiti jezuite v Ljubljano, kar se mu je ob koncu življenja tudi uresničilo.
Leta 1597, triinštirideset let po ustanovitvi in sedeminpetdeset let po tem, ko je papež Pavel III. z bulo Regimini militantis ecclesiae potrdil katoliški red Societas Jesu, Družbo Jezusovo Ignacija Loyolskega, so jezuiti prišli tudi v Ljubljano. Škof Tomaž Hren (1597–1630) ni le vsestransko podpiral gradnjo kolegija (1598–1603), in cerkve sv. Jakoba (1613–1615), ampak tudi šolsko in vzgojno dejavnost jezuitov. 176 let (1597–1773) je deloval jezuitski kolegij pri cerkvi sv. Jakoba v Ljubljani. Jezuitski kolegij v Ljubljani je v času protireformacije, katoliške prenove in poznega humanizma  – podobno kot drugi jezuitski kolegiji takratne Evrope – postal duhovno, kulturno in versko središče. 
Kot šolski red so jezuiti v 17. in v začetku 18. stoletja tudi v Ljubljani dvignili s svojim študijskim redom celotni vzgojno-izbraževalni program na povsem nov, bistveno kvalitetnejši nivo, zgradili so za svoj čas fascinanten vzgojno-izobraževalni sistem, ki je močno prekašal prejšnje šolske strukture in vnesel v pedagoške aktivnosti nove akcente. Katoliška obnova je z jezuitskim šolstvom v Ljubljani tudi slovenskemu človeku omogočila, da se je lahko enakovredno vključeval v evropske miselne in kulturne tokove. Čeprav je v jezuitskem času v primerjavi s protestantskim obdobjem očitna stagnacija literature v narodnem jeziku, neeksistenca slovenskih oziroma slovensko-nemških učnih tekstov in popolna izključitev narodnega jezika iz učnega procesa, pa primerjava protestantske in katoliške (jezuitske) pedagoške dejavnosti v Ljubljani  dopušča generalno trditev, da sta obe veroizpovedi vsaka po svoje doprinesli k obnovi in kvalitetnemu dvigu. Sicer pa je znano, da sta tako nemško luteranstvo kakor tudi jezuitski študijski red vztrajala na načelu, da ostane latinščina jezik sekundarnega in terciarnega šolstva.
V Ljubljani so jezuiti z gimnazijskim poukom (prvima dvema razredoma: infima in principia) začeli že v letu svojega prihoda. V okviru kolegija, ki so ga gradili v letih od 1598 do 1616, cerkev sv. Jakoba pa je bila dograjena leta 1615, so poleg gimnazije delovali tudi posamezni višješolski kurzi (studia superiora). Za njihov začetek velja leto 1619 oziroma 1633, ko so šestim gimnazijskim razredom dodali še pouk moralne teologije (kazuistike), pozneje pa še druge predmete. Od začetka 18. stoletja so bili v Ljubljani trije letniki filozofskega študija, leta 1704 so odprli stolico za logiko in cerkveno pravo, leto kasneje stolico za fiziko in matematiko. Prvi filozofski  študijski kurz je bil tako v Ljubljani zaključen leta 1707. Leta 1695 se scholae superiores prvič omenjajo ločeno od scholae humaniores. Tako je imela Ljubljana ob koncu 17. in v začetku 18. stoletja v jezuitskem kolegiju poseben teološki kurz (moralna teologija in kanonsko pravo) in filozofski študij (logika, fizika in metafizika), ki sta se po pojmovanju te dobe razlikovala od jezuitskih nižjih (gimnazijskih) študij. Skrajšan teološki tečaj s kazuistiko in kanonskim pravom v Ljubljani je bil kot uvod v praktično dušno pastirstvo določen za vzgojo marljivih duhovnikov, kdor pa je hotel nadaljevati študij na teološki fakulteti, ki je, kot je znano, obsegala razlago Svetega pisma, sholastično teologijo po Tomažu Akvinskem, cerkveno zgodovino, kanonsko pravo in moralno teologijo, je moral oditi v Gradec. Glavne teme triletnega filozofskega študija so bile v Ljubljani zasedene v glavnem tako, kakor je določala Ratio studiorum za filozofske fakultete: prvo leto logika, drugo fizika, tretje metafizika in etika. Podlaga celotnemu filozofskemu učnemu programu so bili spisi Aristotela. Ratio studiorum je določala tudi način pouka in učenja v Ljubljani. Disputacije iz obravnavane učne tematike jezuitski viri v Ljubljani redno beležijo. 
Leta 1707 so imeli jezuiti na svojih študijih v Ljubljani 795 učencev, od tega 247 na višjih študijih. Število dijakov in slušateljev je v Ljubljani naraščalo do leta 1714, ko jih je bilo 922 (221 študentov), od tega je bilo plemiških otrok ena petina, ostali so bili iz meščanskih in kmečkih vrst. Več srednješolcev je imela Ljubljana šele v drugi polovici 19. stoletja. Izobrazba duhovne in posvetne elite na Slovenskem je bila tja do srede 18. stoletja v rokah jezuitskega reda. 
Jezuitski dijaki in študentje so v Ljubljani stanovali v jezuitskem konviktu, ki se je nahajal v sklopu jezuitskega kolegija, nekateri posamezniki pa tudi po zasebnih stanovanjih. Šele leta 1706 so na osnovi sklepov ljubljanske škofijske sinode – po večkratnih zahtevah papeških vizitatorjev – le začeli graditi sedanje semeniško poslopje. Tako je poleg jezuitskega nastal nov dijaški dom (Collegium Carolinum Nobilium). Od leta 1717 dalje je del jezuitskih sholarjev, predvsem plemiškega izvora, bival v novem škofijskem semenišču.
V Ljubljani je bil oblikovan tisti tip jezuitskega višjega šolstva, pri katerem so se filozofski in včasih tudi teološki  kurzi tesno naslanjali na gimnazijo.
Jezuiti po doslej znanih podatkih v Ljubljani niso dobili nikakršnega privilegija, ki bi njihov kolegij povzdignil v univerzo. Iz zgodovine jezuitskih kolegijev pa izhaja, da je bil za to potreben vladarski ustanovitveni privilegij in papeška bula o potrditvi tega privilegija. Mnenja, da naj bi že splošne bule papežev 16. stoletja, ki so jezuitski red pooblaščale, da ustanavlja filozofske in teološke fakultete ter podeljuje akademske naslove, zadostovale za to, da naj bi imel jezuitski red splošno pooblastilo za ustanavljanje univerz, gredo predaleč, saj bi tedaj bila nesmiselna pogosto dolgotrajna in trda pogajanja med vladarji in papeži o ustanovitvi univerz. Ustanovitveni privilegiji jezuitskih univerz (papeška bula, vladarski privilegij) vsebujejo npr. poleg mnogih drugih določb tudi formulo o povzdignjenju v univerzo (studii generalis universitas).
Formalno-pravni karakter višjih študij določajo teze in disputacije ter njihova eventualna povezava s podeljevanjem akademskih naslovov. Ob tem pa je treba reči, da je jezuitski študijski red bistveno preoblikoval dotedanji izredno svobodni  izpitni sistem srednjeveško-humanističnih univerz. Določal je, da je prehod iz enega v drug letnik mogoč le ob opravljenih zaključnih izpitih iz vseh predmetov letnika (regulae praepositi provincialis). Šele po opravljenih posameznih izpitih je kandidat lahko opravil izpit iz celotne filozofije ali teologije (omnes philosophiae partes/omnes theologiae partes). Teze in njihovo obrambo gre razumeti le kot stalni sestavni del jezuitskega učnega sistema, ki vzgaja pri svojih gojencih smisel za javno nastopanje, ne pa v povezavi s pridobivanjem akademskih stopenj.
Podeljevanje akademskih stopenj, promocije bakalavrov, licenciatov, magistrov in doktorjev, ki jih seveda ne gre enačiti z današnjimi znanstvenimi nazivi, ki izvirajo iz druge polovice 19. stoletja, je v jezuitski eri povezano z velikimi svečanostmi in ceremonijami, pač v smislu jezuitskih prizadevanj, da bi vplivali na široke kroge javnosti. Čeprav so jezuiti v svojih knjigah, ki so v Ljubljani kljub požaru jezuitskega kolegija ostale v veliki meri ohranjene, pedantno beležili vsako svojo najmanjšo svečanost, promocije niso omenjene. V Ljubljani tudi ne poznamo nobenega v tem času promoviranega doktorja.
Tako lahko le povzamemo po Franu Zwittru uveljavljeno mnenje, ki je bilo zapisano v odlični razpravi že pred skoraj tremi desetletji v zborniku Petdeset let slovenske univerze v Ljubljani, da so namreč tu v jezuitski eri obstajali višji filozofski in teološki študiji, ki so v vsebinskem pogledu v precejšnji meri identični z vsebino študija na filozofskih in teoloških fakultetah nekaterih jezuitskih univerz, niso pa se podeljevali akademski nazivi, ki predstavljajo edino ostro mejo med semiuniverzitetnimi študiji in pravimi univerzami. 
V nasprotju z jezuitskim kolegijem v Celovcu pa pri ljubljanskih jezuitih neposredna prizadevanja za povzdignjenje v univerzo niso dokumentirana. Seveda pa ni izključeno, da se za Ljubljano še kaj najde, kajti viri za to obdobje še niso v celoti pregledani. Nekateri kulturni pojavi in prizadevanja določenega kroga znanstvenikov v Ljubljani,  predvsem kroga Academiae operosorum pa tudi članov Collegium juridicum Labacense, Academiae philcharmonicorum, Academiae incultorum in Academiae Emonia, v času, ko so opazna prizadevanja izpopolniti univerzo v Gradcu s pravno in medicinsko fakulteto, govorijo za to, da so se v Ljubljani na prelomu 17. v 18. stoletje prvič v zgodovinskem razvoju pokazali ugodni pogoji za organizacijo popolne univerze. Nedvomno je krog Academie operosorum že imel koncept popolne univerze v Ljubljani, katerega pa ni realiziral. Vrsta univerzitetnih centrov v bližini Ljubljane, predvsem pa vse bolj utrjen položaj graške univerze realizaciji takih ljubljanskih razmišljanj očitno nista bila naklonjena.
Težnjam novega časa  18. stoletja, ko izobraženski sloj ni bil več identičen z duhovniškim stanom in ko so realni šolski projekti postali vse bolj aktualni, so jezuiti v Ljubljani neradi popuščali. Družba Jezusova se je upirala prilagoditi Rationem studiorum novim potrebam. Pa vendarle vse kaže, da spada ljubljanski jezuitski kolegij v tisto skupino kolegijev avstrijske jezuitske province, kjer so jezuiti v svojih višjih študijih pokazali dejansko pripravljenost v večji meri upoštevati realne – s strani države forsirane – predmete, npr. eksperimentalno fiziko, mehaniko in agronomijo. Tako so v Ljubljani sredi 18. stoletja predavali trije pomembni profesorji realije kot neobvezne predmete: Franz Ksaver Wulfen (1728–1805), Gabriel Gruber (1740–1806) in Jožef Maffei (1742–1807). Ne gre pa zanemariti imen še nekaterih uglednih jezuitov: Bernharda Ferdinanda Erberga, Jožefa Kaufmana, Janeza Pogrietschniga, Kristjana Riegerja, Gregorja Schottla in Janeza Schottla ter Inocenca Tauffererja. Odločilno prelomnico v upoštevanju realnih predmetov pri pouku ljubljanskih jezuitov pa nedvomno predstavljata nakup instrumentov za pouk eksperimentalne fizike leta 1754, ki jih je študijski superintendent za Kranjsko grof Jobst Weikard Barbo zahteval že leta 1752, in začetek poučevanja Newtonove fizike. Prvi jo je začel poučevati leta 1763 Franz Ksaver Wulfen. Gabriel Gruber je na katedri za mehaniko poučeval risanje, geometrijo, hidravliko in inženirske predmete, namenjene izobraževanju obrtnikov. Posebno pomemben je bil ladjedelniški oddelek njegove šole, ki je pritegnil imenitne beneške ladjedelce.
Zaradi državnih reformnih posegov se je po letu 1752 v Ljubljani najprej skrčil dotedanji triletni filozofski študij na dvoletnega s tremi profesorji. Ljubljana odslej pozna nižji (dvoletni) tip filozofskega študija s filozofijo (logiko, metafiziko), matematiko, fiziko (splošno in specialno, tj. eksperimentalno) in moralno filozofijo (etiko) kot obveznimi predmeti. Od treh profesorjev je eden poučeval etiko, drugi matematiko, ostali predmeti pa so bili prepuščeni profesorju filozofije. Pri etiki so upoštevali tudi nekaj politike in državnega gospodarstva. Zgodovina se je na kraju jezuitskega obdobja v Ljubljani očitno predavala, ne pa elokvenca, to je nemška retorika. Prav ta dva predmeta, ki sta se praviloma predavala na višjem (triletnem) tipu filozofskega študija, sta bila pogoj za vpis na pravno in teološko fakulteto. Ob razpustitvi jezuitskega reda je bil v Ljubljani rektor kolegija Kristjan Rieger, prefekt filozofskega študija Ignaz Rasp, obstajale pa so naslednje stolice višjega študija: za logiko in metafiziko Bernard grof Hohenwart, za moralno teologijo Ignac Rosenberger, za cerkveno pravo Jožef Dollhopff, za mehaniko Gabriel Gruber, za fiziko in moralno filozofijo Jurij Schöttel, za matematiko in zgodovino Jožef Maffei, za poljedelstvo Janez Giell. To pomeni, da v ljubljanskem višjem šolstvu navkljub uvedbi nižjega (dvoletnega) filozofskega študija v vsebinskem pogledu vse do razpustitve jezuitskega reda ni prišlo do bistvenih sprememb.
Na gimnazijski stopnji so leta 1770 v Ljubljani poučevali ob latinščini – v okviru razrednega pouka – od novozahtevanih predmetov zgodovino, geografijo in aritmetiko. Z nemščino so v tem letu prišli šele do vključno tretjega razreda, a dve leti kasneje so jo poučevali tudi v višjih treh razredih. O kvaliteti pouka teh novih predmetov govori dejstvo, da so jih poučevali magistri, v zadnjih dveh razredih pa profesorji, ki jih sami niso študirali in so jih kvečjemu spoznali na ponavljalnih tečajih; v smislu razrednega pouka pa so jih poučevale iste učne moči, ki so poučevale latinščino.
Interesna nasprotja med jezuiti, ki so vztrajali na brezplačnem študiju, in državo, ki je od leta 1735 dalje z že omenjenim patentom Karla VI. in z vrsto drugih odlokov skušala omejiti število znanstveno izobražene mladine in jo preusmeriti  v proizvodne procese, se odražajo v  izpitnih rezultatih ljubljanske gimnazije, o katerih je poročal ljubljanski izpitni komisar, reprezentančni svetnik Pompejus Brigido. V zadnjem desetletju ljubljanske jezuitske gimnazije je število učencev v vseh šestih razredih padlo za tri četrtine, vstop v prvi razred ljubljanske gimnazije pa so v tem času preprečili (oziroma so iz njega izključili) okrog 500 kmečkim in meščanskim sinovom, medtem ko je število plemiških sinov ostalo nespremenjeno. Jezuiti so se državnim pritiskom proti šolanju kmečkih in meščanskih sinov ob  koncu svojega delovanja v Ljubljani mogli upirati le z argumentom, da bo s tem radikalno upadlo število duhovščine, ki obvlada slovenščino, s čimer bo močno prizadeto dušnopastirsko delo. To je bil edini argument, ki ga je bila dunajska vlada v določeni meri še pripravljena upoštevati.
Ukinitev jezuitskega reda leta 1773 predstavlja v zgodovini ljubljanskega višjega šolstva začetek nove dobe. Osnovne značilnosti nove ureditve, ki je bila uvedena po ukinitvi jezuitov, so tu ostale v veljavi – če ne upoštevamo kratke prekinitve v dobi Napoleonovih Ilirskih provinc (1809–1813) – do marčne revolucije leta 1848. Sprva je tako kot drugod obveljala praktična rešitev. V "nižjih šolah" (gimnaziji) so ostali bivši jezuiti kot začasni državni nameščenci, a že leta 1780 gimnazijski učni kader sestavljajo v svetne duhovnike preimenovani eksjezuiti. Za "višje šole", kjer so na filozofskem študiju v začetku poučevali jezuiti, ki pa so bili v celoti izključeni iz teološkega študija, je deželno glavarstvo v Ljubljani razmišljalo o namestitvi štirih predavateljev frančiškanov. Škof Karel Janez Herberstein, ki mu je Dunaj leta 1774 zaupal vrhovno nadzorstvo nad vsemi študiji v Ljubljani (predsedstvo študijske komisije) in ki je do začetka osemdesetih let s tihim pristankom dunajske vlade dejansko odločal o ljubljanskem višjem šolstvu, je ukrenil vse, da bi predavateljska mesta zasedli svetni, če le mogoče njemu podrejeni duhovniki. Zaradi njegovih cerkveno-političnih nazorov mu je bila tuja misel, da bi predavateljska mesta zasedli redovniki, še zlasti frančiškani ne, čeprav se je prav v Avstriji v tem času marsikje dogajalo. Leta 1779 so tako  na teologiji poučevali: Jožef Jurij Lenaz - profesor dogmatike, Franc Ziegler - profesor moralne teologije, Franc Pogačnik - profesor kanonskega prava in cerkvene zgodovine, Jakob Sorčan - profesor orientalskih jezikov; na filozofiji pa: Anton Amschel - profesor fizike, Anton Tschokel - profesor logike (naslednje leto Andrej Novak) in Martin Jell - profesor matematike. Herbersteinovi posegi v višje šolstvo so vodili v spore med bivšimi jezuiti in novimi učnimi močmi ter po svoje pripomogli k odpravi oziroma razpustitvi ljubljanskih teoloških in filozofskih študij v prvi polovici osemdesetih let. 
Po ukinitvi jezuitskega reda so tako gimnazija kakor tudi filozofska in teološka fakulteta v Ljubljani prešle pod  neposredno državno upravo. Gimnazija kot "nižje šolstvo" je sedaj organizacijsko bolj ločena od "višjega šolstva", po svoji učni vsebini pa z njim v tesni navezi. Že omenjeni gimnazijski reformni projekti terezijanske ere so v Ljubljani oblikovali petrazredno gimnazijo z razrednimi učitelji; v didaktično-metodičnem pogledu je pouk baziral na monotonem latinskem jezikovnem pouku, za razvedrilo in oddih pa so mu dodali še nekaj naravoslovno-matematičnih vsebin. Odmevov na prizadevanja za prenos poudarka s pouka latinščine na pouk realij, matematično-naravoslovne discipline in moderne jezike v Ljubljani ni zaznati. 
Medtem ko so vrhovno vodstvo gimnazije (in normalke) v začetku sedemdesetih let zaupali gimnazijski šolski komisiji, je vrhovno vodstvo filozofskih in teoloških študij prevzela študijska komisija, sestavljena iz dveh svetnikov deželnega glavarstva in direktorja teoloških študij. Študijsko komisijo so leta 1779 sestavljali: Alojz Adolf grof Auersperg - svetnik; Franc Jožef grof Wurmbrand - svetnik, Jožef Jurij Lenaz - direktor teološke fakultete in Jožef Hübner. Leta 1781 so gimnazijske zadeve izločili iz normalnošolske (gimnazijske) komisije in jih zaupali študijski komisiji. Neposredno vodstvo študij pa je seveda pripadlo študijskim direktorjem: direktorju filozofskega in direktorju teološkega študija. V osemdesetih letih je funkcijo direktorja ljubljanske filozofske in teološke fakultete opravljal Jožef Jurij Lenaz, profesor dogmatike.
Po ukinitvi jezuitskega reda poimenovanja za ljubljansko latinsko šolstvo še nekaj časa niso ustaljena: gimnazija, akademija (Academia Labacensis, Academia archiducalis) pa tudi univerza. Za višje latinsko šolstvo se od začetka osemdesetih let postopoma uporablja termin licej (Archiducale Lyzeum Labacense, Caesareo Regii Lyceum Labacense, K.K. Lyceo zu Laibach, K.K. Lyzäum zu Laibach), ki je formalno že sestavljen iz dveh posebnih, med seboj ločenih enot: filozofske in teološke fakultete oziroma študija. Za nižje latinske šole pa je naziv gimnazija (Archiducale Gymnasium Labacense) uveden konec osemdesetih let.
Uvajanje novih oziroma preoblikovanih študijskih načrtov je privedlo do razširitve že obstoječih in oblikovanja novih učnih stolic in študijskih predmetov. Študij teologije je bil obogaten z novimi učnimi vsebinami: pastoralno teologijo (praktično delo duhovnika), dogmatiko, patristiko (cerkveni očetje prvih stoletij), hermenevtiko (razlaga Biblije), cerkveno zgodovino, zgodovino bogoslovne literature in orientalskimi jeziki (hebrejščino). Tako je ljubljanski študij teologije sedaj obsegal štiri stolice. Nekdanji jezuitski stolici za moralno teologijo in kanonsko pravo sta bili močno razširjeni: moralni teologiji so bile dodane pastoralna teologija, patristika in zgodovina bogoslovne literature,  kanonskemu pravu pa cerkvena zgodovina. Drugi dve stolici: dogmatika ter orientalski jeziki s hermenevtiko sta bili oblikovani povsem na novo. Praktično uvajanje v dušno pastirsko delo je bilo postavljeno  v središče teološkega študija. 
Na dveletni filozofiji s tremi profesorji so sedaj v prvem letu poučevali logiko in matematiko, v drugem pa fiziko. V učnovsebinskem pogledu filozofski študij od začetka osemdesetih let dalje postopno nazaduje: konec je poučevanja mehanike, kmetijstva, teoretične fizike in naravoslovja. Celo takšen izvedenec v svoji stroki, kakršen je bil matematik Jožef Maffei, je moral zapustiti učno mesto na ljubljanski filozofiji. V konceptualnem pogledu filozofski študij ostaja – vsebinsko osiromašen – pripravljalnica za ostale študije, prelom z nekdanjim filozofskim kurzom (artistično fakulteto) je, kot že rečeno, evidenten, njegov nadaljnji razvoj pa povsem odprt. 
Ob tem pa je treba poudariti, da je bila mediko-kirurška šola, ki jo je vlada tudi v Ljubljani – tako kot v vseh drugih glavnih provincialnih mestih – ustanovila leta 1782, priključena filozofiji, kar je sprva privedlo do nastanka filozofsko-kirurške fakultete, v devetdesetih letih pa sta bili filozofija in kirurgija ločeni, mediko-kirurška fakulteta pa skupaj z babiško šolo oblikovana kot tretja licejska organizacijska enota (medicinsko-kirurška fakulteta). Sprva sta dva učitelja (profesorja) na tej stolici poučevala botaniko, kemijo, anatomijo, kirurgijo in porodništvo. Leta 1794 pa je tretji učitelj začel poučevati živinozdravstvo. V razmerah, ko je imela Avstrija v drugi polovici 18. stoletja le na univerzah v Pragi, na Dunaju in v Krakovu tradicionalne medicinske fakultete, je bil ugled na univerzi promoviranih doktorjev medicine oziroma na univerzi diplomiranih magistrov kirurgije, ki so poučevali na licejskih mediko-kirurških študijih, pri prebivalstvu izredno velik, kar brez dvoma velja tudi za Ljubljano. V formalnopravnem pogledu pa seveda ostaja odprto vprašanje, če je "kirurško-anatomska šola" na liceju v Ljubljani, ki so jo mogli obiskovati ranocelniški vajenci brez gimnazijske izobrazbe, absolventi normalke in celo absolventi tretjega razreda glavne šole, sploh sodila med višje študije. Saj je bil vpis na ljubljansko višje šolstvo mogoč na filozofiji le po končani gimnaziji, za vpis na teologijo pa se od  leta 1775 zahteva končan dvoletni filozofski študij. Medicinska fakulteta na univerzi pa je zahtevala triletno filozofsko izobrazbo.
Če je bilo takoj po ukinitvi jezuitskega reda upanje za ustanavljanje novih učnih (fakultetnih) stolic še realno (npr. juridični študij), so se v osemdesetih letih razmere temeljito spremenile. V tem času so se študijske možnosti v Ljubljani bistveno poslabšale, za nekaj časa pa so bile skoraj v celoti odpravljene. Omenjeno je že bilo, da v času  Jožefa II. terciarni sektor šolstva stagnira, cesarjev interes je na visokošolskem področju usmerjen v vzgojo in izobrazbo duhovščine v centralnih državnih ustanovah, generalnih semeniščih (Seminarium generale). Z utemeljitvijo, da bo po ustanovitvi generalnih semenišč v Gradcu in Innsbrucku v Ljubljani premalo teoloških slušateljev, so bili ljubljanski teološki študiji leta 1783 odpravljeni. V generalno semenišče v Gradcu, ki je bilo določeno tudi za vzgojo duhovščine ljubljanske škofije, je bilo že leta 1783 usmerjenih iz  Ljubljane 15 študentov, tja je bila prenesena tudi ustanova Collegium Carolinum s premoženjem razpuščene bratovščine Filipa Nerija. Vsi štirje profesorji teološke fakultete ljubljanskega liceja: dr. Jožef Jurij Lenaz, profesor dogmatike; Franc Ziegler, profesor moralne teologije, patristike, pastoralne teologije in zgodovine bogoslovne literature; Franc Pogačnik, profesor cerkvenega prava in cerkvene zgodovine, in Jakob Sorčan, profesor orientalskih jezikov in hermenevtike – pa so bili prestavljeni na licej v Innsbrucku. Študij teologije na tamkajšnji univerzi je namreč ob njeni začasni ukinitvi oziroma spremembi v licej leta 1783 imel samo štiri profesorje, za študij teologije v generalnem semenišču, ki je bil ustanovljen pri liceju v Innsbrucku, pa je bilo tako – kot na Dunaju in v Gradcu – predvidenih osem profesorjev, prav toliko kot na teoloških fakultetah univerz. Kmalu za tem so bile odpravljene tudi filozofske in teološke študije v še obstoječih samostanih za vzgojo lastnega redovnega naraščaja: v Ljubljani pri frančiškanih in kapucinih. Oblasti že od terezijanskih šolskih reform tem študijem niso kaj prida zaupale, prizadevanja za spremembo njihove vsebine v novem duhu pa niso uspela. Nova izobraževalna središča za duhovščino so tako privedla do ukinitve vseh drugih ustanov za duhovniško izobraževanje.  
Odpravi javnih in redovnih teoloških študij v Ljubljani je leta 1785 sledila razpustitev filozofskih študijev. Ni neznano, da je bil formalni povod ukinitve spor med direktorjem filozofskih študij Antonom Amschlom, bivšim jezuitom, in profesorjem logike in metafizike Jožefom Novakom, kateremu so očitali svobodomiselno vsebino predavanj in heretične nauke. Dejanska vsebina njegovih predavanj kakor tudi njegovi doktrinarni pogledi še niso znani. Anton Tomaž Linhart, centralna osebnost študijskih reformnih prizadevanj na Kranjskem v tem času, pa kot član preiskovalne komisije, ki jo je v zvezi z Novakovo afero organiziral okrožni urad, o delu komisije in Novakovih pogledih molči. Spor je segel do cesarja, ki je v skladu s svojo politiko splošne redukcije na visokošolskem področju to uporabil kot vzrok za realizacijo že prej načrtovane ukinitve filozofskega študija v Ljubljani. Jožef Novak je – po suspenzu s strani gubernija in njegovem preklicu s strani Študijske dvorne komisije – napredoval na dunajsko Terezijanišče, rektor Anton Amschel pa je izgubil svoj položaj in profesuro. Po sto letih so v Ljubljani ostala le predavanja mediko-kirurškega študija.
Kranjski deželni stanovi so nato v znanih dveh vlogah (27. maja 1786 in 20. aprila 1787), katerih avtor je očitno Anton Tomaž Linhart, prosili cesarja ne samo za obnovo prejšnjih dveh licejskih filozofskih letnikov, temveč da se po zgledu preosnovane dunajske univerze organizira v Ljubljani podobna ustanova, saj nekateri predlogi v teh spomenicah spadajo na področje pravne fakultete in tehniških visokih šol. Škof  Janez Karel Herberstein je v skrbi, da ne bi ostala škofija brez duhovniškega naraščaja, podprl prvo prošnjo stanov s pritožbo notranjeavstrijskemu guberniju. Stanovski spomenici v lepem slogu in logični ostrini v duhu razsvetljenske miselnosti, ki doseže v Ljubljani v tej dobi svoj višek, utemeljujeta potrebo po visoki šoli v Ljubljani. 
Po časih stare Akademije operozov se torej v dobi Jožefa II. v Ljubljani drugič pojavijo misli o ustanovitvi univerze. Z uvedbo narodnostnega momenta, to je s poudarjanjem deželnega jezika, ki se ne govori samo na Kranjskem in v Istri, in s poudarjanjem njegove individualnosti, ki je v drugi spomenici jasno dokumentirana, pa je razlika od prizadevanj pred osemdesetimi leti evidentna. Sprva (v začetku leta 1788) so bile vse vloge zavrnjene z argumentom, da Dunaj ne namerava pospeševati zakotnih študij. Neznani so še vzroki, zakaj so bili z novim dvornim dekretom po treh mesecih (aprila 1788) vendarle obnovljene filozofske (dvoletne) študije v starem obsegu s tremi učnimi močmi: za fiziko (B. Schaller), za matematiko (Anton Gruber) in za filozofijo ter občo zgodovino (Franz Wilde). Po ukinitvi generalnih semenišč 4. julija 1790 pa je ljubljanski licej dobil z dekretom 10. junija 1791 popolne teološke študije s sedmimi učnimi močmi in s štiriletnim trajanjem. Z razlogom, da gre za skrajšani, to je licejski študij, kjer "manjše število učiteljev posreduje le nujno gradivo", pa jih je dvorni dekret v naslednjem letu znova skrčil na štiri učne moči (za cerkveno zgodovino in cerkveno pravo, za Sveto pismo, za dogmatiko ter za moralno in pastoralno teologijo).
V leopoldinski eri je demokratični reformni duh opazen tudi v ljubljanskem sekundarnem in terciarnem šolstvu. V Ljubljani je bil po izključno Linhartovih zaslugah ustanovljen študijski konses. Uvedena je bila višješolska notranja učna avtonomija, in to kljub dejstvu, da je imela Ljubljana v tem času le dve vrsti višjih študij (filozofijo in teologijo) na izrazito licejski, ne univerzitetni stopnji; mediko-kirurški študij – sicer v okviru liceja – pa, kot že rečeno, sploh ni sodil na stopnjo višjih študij, saj se je v bistvu nahajal na vajeniški ravni. "Novi študijski načrt" dunajskega univerzitetnega profesorja Karla Antona Martinija pa je govoril o profesorjih štirih univerzitetnih fakultet, od katerih bi vsaka oblikovala svoj učiteljski zbor, ki bi skupaj z učiteljskim zborom gimnazije in normalke sestavljali šestčlanski študijski konses. Toda odloki za dopolnitev "novega študijskega načrta" so predvidevali ustanovitev študijskih konsesov tudi v glavnih deželnih mestih, torej tam, kjer so obstajali licejski, in ne univerzitetni študiji, kar je pomenilo, da so ti predpisi veljali tudi za licejske študije. Prav na to se je oprl Linhart, ko je januarja 1792 sestavil načrt za aplikacijo "novega študijskega načrta" na Kranjskem. V Ljubljani je predlagal ustanovitev štirih učiteljskih zborov (teologije, filozofije, gimnazije in normalke) in študijski konses. Dunaj je njegov predlog odobril 20. aprila 1792. 
V nasprotju s Celovcem je v Ljubljani uspela realizacija obeh najpomembnejših avstrijskih razsvetljenskih visokošolskih-reformnih ukrepov: ustanovitev novih kolegialnih šolskih oblasti in notranja avtonomija učnih zavodov.
Z ustanovitvijo in predvsem z dejavnostjo študijskega konsesa, o kateri bomo še govorili, pa že posegamo na področje, ki je neposredni predmet naše obravnave: Cesarsko-kraljevi licej v Ljubljani (Archiducale Lyceum Labacense, Caesareo Regii Lyceum Labacense, K.K. Lyzäum zu Laibach, K.K. Lyzeum zu Laibach), semiuniverzitetne učne ustanove, ki se je, kakor smo videli, izoblikovala iz zgodovinskih osnov jezuitskega šolstva, z modelom, katerega osnove so bile podane že v času Jožefa II.,  v času Franca II. (I.), pa dobila svoje temeljne značilnosti.

4.  ORGANIZACIJSKE in študijske značilnosti ljubljanskega liceja

Če pogledamo politične in cerkvene šematizme ter, za čas po letu 1817, sezname licejskih predavanj (seznamov licejskih slušateljev v Ljubljani niso tiskali), bomo našli na ljubljanskem liceju za vso predmarčno dobo – z izjemo Napoleonovih Ilirskih provinc – tri študije oziroma fakultete: filozofijo, teologijo in mediko-kirurški študij, gimnazijo in Licejsko biblioteko. Gimnazijo (sprva v okviru liceja) omenjajo tudi seznami gimnazijskih učencev (Nomina juvenum in Archiducali Academia Labacensi, Nomina juvenum in Archiducali Liceo Labacensi, Nomina juvenum in  Caes. Reg. Lyceo Labacensi, Juventus Cesareo Regii Gymnasii Academici Labaci, Juventus Caesarei Regii Gymnasii Academici Labacensis), kar seveda po svoje govori o organizacijski ločenosti in vsebinski povezanosti gimnazijskih in višjih študij v Ljubljani  ter skupni nastanitvi obeh učnih ustanov in Licejske biblioteke v isti (Licejski) stavbi. 
Poimenovanje omenjenih študijskih smeri s fakultetami ali študijami, kar se v navedenih dokumentih in nekaterih drugih arhivalijah pojavlja  vse do začetka dvajsetih let, kaže, da terminologija ni bila izoblikovana in da je šele odlok Študijske dvorne komisije z  dne 8. maja 1825, ki je poimenovanje študijskih smeri s fakultetami  dopuščal samo tistim ustanovam, ki so imele pravico do podeljevanja akademskih nazivov (jus promovendi ad gradum doctorem), ustvaril pojmovno jasnost v tem pogledu tudi v Ljubljani. Poleg heterogene učne ponudbe se v teh noticah odražajo tudi organizacijske oblike vodenja študijskih zavodov.

4.1.  Učiteljski zbori (študijski konses) in  študijski direktorji

Po odpravi študijskih direktorjev in ustanovitvi učnih zborov in študijskega konsesa za Kranjsko je deželni glavar von Gaisruck s posebno kurendo 22. septembra 1792 sporočil vsem ustanovam v deželi, da jim je odslej študijski konses neposredno nadrejeni organ. Vendar je predstavnik normalke zastopal le učitelje normalke, ne pa tudi učiteljev glavnih šol, predstavnik gimnazije pa  je zastopal le profesorje ljubljanske gimnazije, novomeška gimnazija je imela namreč svoj učiteljski zbor, katerega predstavnik v konses ni bil neposredno vključen. Študijski konses je na Kranjskem štel šest članov, predsednika in pet asesorjev. Asesorje so izvolili profesorski zbori ljubljanskih teoloških, filozofskih in mediko-kirurških študij ter profesorska zbora gimnazije in normalke. Pod predsedstvom rektorja liceja, ki so ga vsako leto volili na novo, je zasedal enkrat tedensko in svoja poročila pošiljal deželnemu glavarstvu. Podrobna vsebina diskusij, ki so potekale v ljubljanskem študijskem konsesu, in vsebina  njegovih poročil deželnemu glavarstvu nista znana, iz nekaj dostopnih poročil pa je mogoče sklepati, da se je ukvarjal predvsem s problematiko ljubljanskih višjih študij. Tako je ocenjeval delo ljubljanskih licejskih profesorjev, presojal učbenike in skripta, ki so jih uporabljali pri predavanjih, in predlagal njihove izboljšave, razpravljal o izpitih, Licejski knjižnici, o nastavitvi kvalitetnih profesorjev, podelitvi štipendij, oprostitvi plačevanja šolnine, obrambi javnih tez pri disputacijah itd. Presojal pa je tudi tekste, ki so jih bili profesorji dolžni objavljati. S tem je bila tudi na naših tleh cenzura knjig prenesena na licejske učitelje, čeprav je konses tekste pred objavo še moral pošiljati v odobritev deželnemu glavarstvu.
V skladu z intencijami Študijske revizijske komisije (vrnitev na jožefinski sistem v obliki državnega nadzorstva študijskih ustanov) in v vse bolj razraščajočem se policijskem ozračju, zaradi katerega so med drugim zapirali javne biblioteke in na študijskih ustanovah nastavljali državne denunciante, so bili na Kranjskem leta 1802 ukinjeni študijski konses in učiteljski zbori ter ponovno uvedeni študijski direktorji.
Za direktorja teološke fakultete je bil imenovan Jožef Balant, profesor moralne in pastoralne teologije, za direktorja filozofske fakultete Franz Wilde, bibliotekar in profesor filozofije, za direktorja kirurško-medicinske fakultete pa Anton Jelovšek, protomedik. Instrukcija za fakultetne direktorje (Instruction für die Facultäts-Directoren), ki jo je objavil dvorni dekret dne 22. oktobra 1802, je določala, da ostaja delovno področje direktorjev prav takšno, kot so ga imeli že med leti 1752 in 1790: predvsem so bili zadolženi, da nadzorujejo  študije. Pripadel jim ni samo najvišji nadzor nad "literarnim napredkom" učencev (tako študente imenuje zakon), "ampak tudi nad njihovo moralnostjo". Brez soglasja direktorjev profesorji niso smeli pri pouku ničesar spreminjati ali dodajati. Nadalje so bili dolžni ob prisotnosti profesorjev in rektorja reševati na kraju samem nastale nepravilnosti in konfliktne situacije v učnem procesu. Nasploh so morali skupaj s profesorji skrbeti za dobrobit učne ustanove, malomarne študente (zakon jih imenuje učence) pa spodbujati k boljšemu učnemu uspehu in primernejšemu vedenju; v skrajnem primeru, če ti ukrepi niso dali primernih rezultatov, so takšne učence morali prijaviti deželnim oblastem. Deželne oblasti so morale od časa do časa tudi javljati o nepravilnostih v učnem procesu in o njegovi kvaliteti ter dodati svoje predloge za izboljšavo. Poleg dobrega poznavanja profesorjev, čemur se tako niso mogli izogniti, so morali poznati tudi študente, in to ne samo po njihovem učnem uspehu, ampak tudi po njihovem vedenju in moralnih načelih.
Leta 1809 so z odloki dvorne pisarne izšle še podrobnejše splošne instrukcije za študijske direktorje in njihove namestnike (vicedirektorje) dunajske univerze (Instruction für die Studien-Directoren und  die Studien Vice-directoren an der Wiener Universität)  in za študijske direktorje in njihove namestnike (vicedirektorje) v provincah (Instruction für die Studien-Directoren in den Provinzen). Izšle pa so tudi  posebne instrukcije za direktorje in njihove namestnike (vicedirektorje) za posamezne študijske smeri. Ta določila so urejala vodenje študijskih ustanov do provizorične ureditve v septembru 1849.
S podrobnimi instrukcijami za študijske direktorje je bil uveden skupni nadzor direktorjev posameznih študij nad vsemi licejskimi študiji, zato so bili ti navezani na tesno medsebojno sodelovanje. Dana jim je bila pravica, da se zbirajo in posvetujejo. Sicer pa so ti predpisi v podrobnostih urejali nadzor študijskih direktorjev nad svojimi učnimi zavodi, nad profesorji in učenci svoje učne ustanove pa tudi odnos med študijskim direktorjem in deželnimi oblastmi. Ta določila so uvedla v prakso za predmarčni čas značilni način vodstva študijskih ustanov. Opravila in delovna področja ukinjenih študijskih zborov in konsesov so bila v celoti prenesena na študijske direktorje. 
Za fakulteto (študij) je bil odgovoren študijski direktor, ne vsak profesor in tudi ne vsi profesorji skupaj. Študijski direktor je moral predvsem slediti vsem predpisom, ki so obravnavali njegovo študijsko področje. Zato je moral v podrobnostih poznati že obstoječe predpise, se seznaniti z novimi in skrbeti, da so bili vsi študijski odloki vpisani v protokol in primerno shranjeni, splošni predpisi pa vpisani v knjigo normalij. Pri teh opravilih se je lahko posluževal licejske pisarne. Skrbno je moral paziti, da noben profesor ni mogel imeti poleg predavanj iz svoje učne snovi še druga predavanja. Za izredna predavanja je moral njihov profesor predhodno predložiti direktorju podroben načrt z učno vsebino in učnim ciljem, kjer je moral biti naveden poleg učbenika, ki ga bo pri predavanjih uporabljal, tudi kraj predavanj in ciljna skupina študentov, ki jim bodo ta predavanja namenjena. Predloženi načrt je bil direktor dolžan poslati v odobritev deželnim oblastem (guberniju). Pri razpisanih konkurzih za nove namestitve je direktor presojal lastnosti kandidatov in spričevala, ki so bila predpisana, da se je posameznik lahko prijavil na konkurz. Na samem konkurzu je v prisotnosti profesorjev odprl zapečateno pismo z vprašanji za pisni del izpita, ki so jih poslale deželne oblasti (gubernij), na kraju izpita pa pisne izdelke kandidatov takoj zapečatil. Določil je termin ustnega dela izpita (javnega predavanja), mu v prisotnosti profesorskega zbora prisostvoval, zbral pisna mnenja  profesorjev o tem delu izpita, priložil svoje mnenje in vso dokumentacijo o izpitu poslal deželnim oblastem (guberniju), ki so jo poslale Študijski dvorni komisiji na Dunaj. Študijskemu direktorju je pripadla tudi cenzura disputacij, javnih akademskih govorov in tekstov, pripravljenih za tisk. Cenzurirati je moral tudi učbenike, skripta predavanj in druge publikacije, ki so mu jih  predložile oblasti, le da se je pri tem lahko posvetoval s profesorji svojega učnega zbora, kolikor so ta dela spadala na njihovo strokovno področje. Cenzorska poročila je pošiljal rednemu cenzorju. 
Za profesorje je bil direktor predstojnik, ki jih je ocenjeval, nadzoroval, zasliševal, sprejemal njihova poročila (predvsem izpolnjene kataloge o učencih in njihovih ocenah), jih opominjal in grajal, ni pa se z njimi posvetoval o študijskih problemih. Tako je nadzoroval čas njihovih predavanj in učbenike, po katerih so morali predavati. Spremljal je predavanja in ugotavljal skladnost predavanj z vsebino in načeli predpisanih učbenikov. Ugotavljal je tudi, ali profesorji res predavajo in ne diktirajo, kar je bilo prepovedano. Sodeloval je pri kolegialnih izpitih (kontroli znanja). Ker ni bilo nobenih študijskih konferenc in učiteljskih zborov in ker ni bilo nobenih konferenc učnega osebja, kjer bi direktor in profesorji razpravljali o delu svojega učnega zavoda, je osebno reševal spore med samimi profesorji in spore med učenci in profesorji. Pri posredovanju v konfliktih med  študenti (učenci) in profesorji je moral paziti, da se je  ohranil ugled profesorjev in da se študentom ni zgodila krivica. Pri tem je lahko uporabil le svojo avtoriteto in prijateljsko prepričevanje, strožji ukrepi niso bili v njegovi pristojnosti. Dolžan pa je bil o takih zadevah poročati deželnim oblastem (guberniju). Sicer pa je bil vsak profesor omejen na svoj predmet, snov, ki jo je predaval, ni bila povezana s snovjo drugih predmetov. Tudi strokovnih stikov med profesorji ni bilo.
V zvezi z obveznostmi direktorja do študentov omenimo še, da je bil direktor dolžan skrbeti, da so učenci v predpisanem času absolvirali popoln študijski kurz z vsemi predmeti, predpisanimi za posamezni letnik. Moral jim je onemogočiti, da bi si sami skrajšali študijski kurz in opustili obisk določenih predavanj. Tiste učence, ki so predavanja obiskovali redko ali pa jih sploh niso obiskovali, pa je moral po vsakem semestralnem izpitu z navedbo podatkov iz kataloga (starši, starost, stanovanje) predati policiji. Direktor je določal termin semestralnih izpitov, katerim je tudi predsedoval. Na voljo mu je bilo dano, da sam določi temo izpita. Po izpitu pa so mu profesorji izročili kataloge učencev z ocenami kolegialnih izpitov (vsakodnevno spraševanje) in z ocenami iz vedenja. V primeru utemeljenega suma, da je profesor na semestralnem izpitu podelil pristransko oceno, jo je direktor lahko zavrnil. Spričevalo o semestralnem izpitu je sicer izdal profesor, direktor pa ga je moral podpisati. Pri tem je moral posebej paziti, da so bile v spričevalu navedene iste ocene kot v katalogih in da profesor za spričevalo ni prejel nikakršne podkupnine. Seveda je moral preprečiti izdajo spričevala zasebnemu ali javnemu učencu,  ki se ni izkazal s potrdilom o imatrikulaciji, plačilu oziroma oprostitvi plačevanja šolnine in ki ni opravil izpitov iz vseh obveznih predmetov. V njegovi pristojnosti je bila tudi izdaja dovoljenj za ponavljalne izpite, kjer pa je moral biti pozoren, da jim je bila dana oznaka: reparato (repetitio) examine. Pooblaščen je bil tudi pripravljati predloge za podelitev štipendij oziroma dovoljenj za oprostitev plačevanja šolnine. 
Kar se tiče odnosa študijskega direktorja do deželnih oblasti (gubernija), je treba reči, da jim je bil direktor neposredno podrejen in njim je moral ob nastavitvi tudi zapriseči. Vsake pol leta jim je moral dostaviti dva izvoda katalogov vseh učencev svoje študijske usmeritve z ocenami iz vedenja in napredovalnimi razredi, ob koncu šolskega leta pa tabelo vseh tistih učencev, ki so končali njegovo študijsko usmeritev. Neposredno od  deželnih oblasti (gubernija) je prejemal vse odredbe, ki so zadevale njegovo študijsko področje, njegove profesorje in študente. 
Tak način vodstva študij je sicer omogočal kontrolo študijskega dela, kolektivno zavest za enotno učno-vzgojno učinkovitost tega dela pa je težko zaznati.
V Ljubljani so na predlog deželnih oblasti postavljeni študijski direktorji vodili vsak posebej svojo fakulteto in vsi skupaj  skrbeli "za razcvet" liceja, saj rektorji liceja nekaj let sploh niso bili izvoljeni. Leta 1807 pa je dvorna pisarna izdala naročilo, da je treba rektorja takoj imenovati, in sicer tako, da se bodo vsako šolsko leto na tem mestu menjavali direktorji višjih študij. Ta rotacijski sistem se je pri imenovanju rektorjev ljubljanskega liceja obdržal do leta 1849. 
V obravnavanem obdobju so bili tako za rektorja ljubljanskega liceja izvoljeni oziroma imenovani: Jožef Balant, Anton Klementini, Matevž Ravnikar, Urban Ažbe, Karel Bernard Kogel, Janez Evangelist Schneditz, Andrej Albrecht, Matevž Peterman, Jurij Paušek, Jurij Matija Sporer, Jurij Zupan; za študijske direktorje pa postavljeni na teologiji: Jožef Balant, Anton Klementini, Urban Ažbe, Andrej Albrecht, Jurij Zupan; na mediko-kirurškem študiju: Anton Jelovšek von Fichtenau, Karel Bernard Kogel, Janez Schneditz, Matija Sporer; na filozofiji pa: Franz Wilde, Matevž Ravnikar, Matevž Peterman, Anton Čop in Jurij Paušek.

4.2.  Akademski učitelji (profesorji)

Učno-vzgojno dejavnost imenovanih profesorjev je urejala vrsta predpisov. Bistveni predpis, ki je odločilno pogojeval učno-vzgojno dejavnost ljubljanskih licejskih profesorjev, je določal, da se morajo pri predavanjih natančno držati predpisanih učbenikov. Obvezna uporaba predpisanih oziroma potrjenih učbenikov je v tem času postala že sama po sebi razumljiva. Smisel tega predpisa ni bil samo omejiti učno snov, ampak omejiti tudi poučevanje po skriptih, predvsem pa je bilo na ta način najbolj preprosto kontrolirati predavano učno snov. Predpisi o učnih predavanjih so določali, da profesor "niti med javnim poukom niti v privatnih razgovorih s svojimi slušatelji ni smel zanikovati temeljev katoliške vere ali zavračati oziroma drugače razlagati tisto, kar je bil dolžan javno poučevati". Predavanja je moral organizirati tako, "da študentje učbenika sploh ne potrebujejo in da si ga tudi ne nabavijo in so tako neposredno ali posredno prisiljeni delati zapiske predavanj, na pro forma uporabo učbenika pa jih kvečjemu usmeri za tisto učno snov, ki jo zaradi pomanjkanja časa ni utegnil predstaviti".
Leta 1837 je izšel nov predpis o učbenikih, ki je obveznosti profesorjev glede uporabe učbenikov vendarle nekoliko omilil. Določilo, da morajo pri obveznih in prostih predmetih natančno predavati po splošno predpisanih tiskanih učbenikih oziroma v skrajnem primeru po učbenikih, ki so bili posebej odobreni, pa je ostalo v veljavi. Če za določeni predmet ni bilo tiskanega učbenika, so lahko uporabljali rokopisna skripta, ki pa jih je morala Študijska dvorna komisija predhodno pregledati in odobriti. V primeru da je profesor za svoj predmet sam napisal knjigo, jo je lahko pri pouku uporabljal le, če je v skladu s predpisi dobil soglasje Študijske dvorne komisije. To je bila edina izjema, ki je v razmerah, ko je obstajal splošno predpisani in potrjeni učbenik, omogočala uporabo posebnega učbenika (knjige). V svojih predavanjih (branjih) so se morali profesorji "natančno držati konstitutivnih temeljev predpisanega učbenika", da bi njihovo dociranje prineslo "učencem čimveč koristi".
Poleg tega je veljalo, da "samovoljni odkloni od temeljev in strukture predpisanih ali  odobrenih učbenikov niso dovoljeni. Če pa se je določena sprememba pokazala kot zaželena in je bilo v skladu s časom in lokalnimi razmerami potrebno dopolniti predpisani učbenik, naj profesor po razgovoru z direktorjem in z njegovo odobritvijo te spremembe in dodatke zabeleži v letnih poročilih o stanju svojega študijskega predmeta oziroma, če gre za pomembnejše zadeve, naj s posebnim poročilom seznani višje oblasti".
Kar se forme predavanj tiče, je treba reči, da je bil stari običaj branja tekstov iz knjig še povsem prevladujoč. Če to velja za nekatere znamenite severnonemške univerze (npr. Göttingen, Halle), ki so sicer  prekinile s principom srednjeveških univerz, to je z navezanostjo na obvezno učno normo, in uvedle princip svobode pouka, lahko to  tem bolj trdimo za avstrijske univerze z obveznimi, aprobiranimi učbeniki in za njihove nižje univerzitetne študije, kamor licej v Ljubljani brez dvoma spada. Prav pod vplivom svobode pouka in s tem povezane emancipacije od učbenika(ov) je na omenjenih nemških univerzah poraslo nagnjenje k diktiranju. Študent si je v novih razmerah želel imeti vsaj sumarno vsebino predavanj predstavljeno v trdni obliki, ki naj bi jo formuliral sam profesor. S tem je hotel "najbolj nujno iz znanosti nesti domov črno na belem, da bi se potem v svojem času učil iz tega". Tudi razširitev učne dejavnosti posameznika, povečanje števila tedenskih ur na okrog 15 (npr. prof. dr. Jurij Dolinar in prof. dr. Jakob Zupan na ljubljanski teologiji), se zdi znosna samo ob pogoju, da je bil pouk tudi v svoji notranji strukturi blizu šolskemu pouku.
Od profesorjev so  pričakovali, da se bodo v svoji stroki dodatno izobraževali. Da bi jim to omogočili, jim je bilo dovoljeno, da so si izposojali  knjige iz Licejske biblioteke na dom. Izposoja na dom je bila mogoča le za tri mesece, izposoja večjega števila knjig pa ni bila možna. Prav tako so bili rokopisi, dragocena in redka dela ter pomembni ponatisi izvzeti iz izposoje. – "Versko in nravstveno sporne knjige, protidržavne in revolucionarne knjige se lahko izdajajo samo posameznim profesorjem, če so predhodno dobili soglasje deželnega glavarstva".  Za izposojo na dom so sestavili potrdilo, ki je vsebovalo datum izposoje, naslov in format knjige  pa tudi kraj in leto izida knjige. V primeru, da profesor po treh mesecih knjige ni vrnil, ga je bibliotečni služabnik moral opozoriti na zadevni predpis, če pa tudi po opominu knjiga ni bila vrnjena oziroma če je bila zahteva sploh zavrnjena, je bil licejski bibliotekar dolžan to dejanje prijaviti deželnim oblastem.
Licejski bibliotekar je moral v svojih letnih poročilih o stanju biblioteke navesti naslove vseh knjig, ki so si jih posamezni profesorji med letom izposodili ali so jih uporabljali v bibliotečni čitalnici.
Najstrožje omejitve in sistem ovajanja profesorjev so  uvedli v začetku dvajsetih let, ko se je Metternich hotel zaščititi proti pogubnemu duhu časa, "revolucionarnim hotenjem vseh vrst". 
Dekret policijske dvorne službe (Polizei-Hofstelle) z dne 6. aprila 1820 vsebuje določilo, da se morajo vsa protidržavna dejanja in sumljive izjave profesorjev, izrečene v javnosti ali pri predavanjih, nemudoma javiti policiji oziroma cenzurni službi.
Iz tega časa izvira tudi vrsta predpisov, ki so profesorjem prepovedovali članstvo "v tajnih neavtoriziranih združenjih" in za take primere določali takojšnjo izgubo profesure in onemogočali dostop do kake druge javne službe. Izguba profesure je sledila le še pri "dokazljivih odklonih ali prekoračitvah meja njihovega poklica v primeru zlorabe uradno določenega vpliva na mladino, z razširjanjem škodljivih, javnemu redu in miru sovražnih naukov, ki bi spodkopavali obstoječe temelje državne ureditve". V takih primerih je bil definitivni sklep o odstranitvi z učnega mesta sprejet šele, ko je ustrezno poročilo odobril opolnomočenec deželne uprave (gubernija), kateri je bil študijski zavod (ljubljanski licej) podrejen. Na tak način izključeni profesor ni mogel biti ponovno nastavljen na nobeni študijski ustanovi avstrijsko-nemških dežel.
V obravnavanem obdobju je na ljubljanskem liceju poučevalo skoraj 100 učiteljev; v začetku stoletja jih je bilo 8,  leta 1848 pa 33.

4.2.1.  Zasedba  učnih stolic

Zasedba učnih stolic se je po predpisu izvajala praviloma na osnovi  konkurznega izpita (konkurza). Tu ga lahko le na kratko skiciramo. Omenjeno je že bilo, da se je kandidat po razpisu proste učne stolice javil pristojnemu študijskemu direktorju, ki je bil najprej dolžan presoditi, če se ga sploh lahko pripusti h konkurzu. Sam konkurzni izpit pa je bil sestavljen iz pisnega in ustnega dela. V pisnem delu je moral kandidat podati odgovore na tri vprašanja, v ustnem delu pa predstaviti svoj način predavanja. Pisna konkurzna vprašanja je pripravila Študijska dvorna komisija in jih zapečatene po deželnih oblasteh (guberniju) poslala študijskemu direktorju pristojnega učnega zavoda. Študijska dvorna komisija je za višje študije določila tudi datum pisnega dela konkurznega izpita. Nedelje in prazniki so bili izključeni. Razpis je moral biti trikrat objavljen v časopisu province, kjer naj bi izpit  bil, oziroma tiste province, ki je bila določena za kraj konkurznega izpita. Med razpisom konkurza in njegovo izvedbo so morali preteči trije meseci. Konkurenti za izpraznjeno ali na novo ustanovljeno učno stolico so se morali javiti vsaj tri dni pred izpitom pri pristojnem študijskem direktorju, če pa je šlo za izpraznjeno mesto verouka na filozofskem študiju,  pa tudi na škofijskem ordinariatu. Študijski direktor je moral prijavljenega kandidata potem, ko je ugotovil, da izpolnjuje zahtevane pogoje za pripustitev k izpitu, nemudoma opozoriti, da mora na dan konkurznega izpita predati zapečateno prošnjo za podelitev izpraznjene ali novoustanovljene učne stolice. To so nato z vsemi podatki o kandidatu in s spričevali in dokazili o šolanju poslali  deželnim  oblastem. Konkurenti, ki niso imeli originalnih spričeval, so si morali pridobiti duplikate oziroma v prošnji navesti vse za izpolnitev Tabele prosilcev (Competententabelle) potrebne podatke in tam tudi navesti, kje se spričevala sploh nahajajo. 
Med pogoji za pripustitev h konkurznemu izpitu omenimo avstrijsko državljanstvo, starost do štirideset let, katoliško veroizpoved, moralno neoporečnost (pri duhovniških kandidatih vedno tudi spričevalo škofijskega ordinariata o primernem vedenju) in nadarjenost za predavanje. Svojo osnovno strokovno usposobljenost pa so morali dokazati s spričevalom o opravljenih izpitih iz vseh obveznih predmetov ustrezne študijske smeri. Kandidat za filozofski študij je moral predložiti tudi spričevalo o opravljenem izpitu iz pedagogike, za nekatere predmete filozofskega študija je bilo potrebno tudi spričevalo o opravljenem izpitu iz splošne in avstrijske zgodovine, za stolico veterine pa diploma iz živinozdravstva. 
Na teologiji so imeli prednost pred drugimi konkurenti (ceteris paribus) tisti kandidati, ki so imeli doktorat iz teologije. Kolikor pa je bil nastavljen za rednega profesorja kandidat, ki še ni imel doktorata, si ga je moral pridobiti v triletnem provizoriju. Definitivna nastavitev je bila tu mogoča šele  po  pridobitvi  doktorata. 
Konkurzni izpit ni bilo potrebno opravljati priznanim strokovnjakom razpisanega področja z objavljenimi kvalitetnimi deli. Že nastavljenim profesorjem, ki so se potegovali za novo namestitev iz istega študijskega predmeta na drugi učni ustanovi, izpita ni bilo potrebno na novo opravljati. 
Konkurzna vprašanja so morala biti oblikovana tako, da so omogočala sklep o kandidatovi nadarjenosti, obsegu in kvaliteti njegovega znanja. Sestavljena so morala biti tako, da je kandidat lahko odgovoril nanje v dvanajstih urah, kolikor je trajal pisni del konkurznega izpita. Čeprav vprašanj za predmet verouka ni pripravljala Študijska dvorna komisija, je zakon vseboval določila o vsebini in obliki teh vprašanj.
Praviloma so se konkurzni izpiti opravljali v kraju, kjer je bival študijski direktor, izpit za stolico verouka pa je potekal na škofijskem ordinariatu. Izpiti so potekali v tistem jeziku, v katerem se je razpisani učni predmet predaval. Že v zvezi s pristojnostmi študijskih direktorjev je bilo omenjeno, da je konkurznemu izpitu predsedoval študijski direktor razpisanega študijskega predmeta, prisotna pa sta bila vsaj še dva profesorja. Pred začetkom samega izpita so konkurenti predali študijskemu direktorju svoje prošnje za podelitev učne stolice. Konkurzni izpit se je začel z odprtjem (odstranitvijo pečata) pisma s konkurznimi vprašanji. Sedeži v izpitnem prostoru so bili določeni tako, da je bil mogoč popoln nadzor, kandidate pa so tudi opozarjali, da med izpitom ne smejo uporabljati nobenih knjig, spisov in drugih pomagal in da naj svoje odgovore podajo v lepi in berljivi obliki. Študijski direktor je nato še sporočil dan in uro ustnega dela izpita in določil profesorje, ki so "od ure do ure" nadzorovali pisni del izpita. V izpitnem prostoru sta bila ves čas prisotna dva profesorja. Le v izjemnih primerih je študijski direktor lahko določil, da enega profesorja lahko nadomešča suplent, asistent ali adjunkt, vendar vedno le v prisotnosti enega od profesorjev. Ob predaji pisnega izdelka sta morala biti prisotna oba profesorja, na elaborat sta vpisala čas predaje in se nanj tudi podpisala. Če je sestavek obsegal več strani, sta jih morala speti in na kraju opremiti s svojima privatnima pečatoma. V tej obliki so bili pismeni izdelki vseh kandidatov predani študijskemu direktorju.
Ustni del izpita je lahko potekal takoj naslednji dan, lahko pa tudi drugi ali tretji dan, vendar vedno kmalu po pisnem izpitu, seveda pa ne na nedeljo ali praznik. Tudi ustnemu delu je predsedoval študijski direktor, prisostvovati pa so mu morali vsi profesorji študijske smeri, zato so predavanja na ta dan odpadla. Ustni del izpita, kjer je v bistvu šlo za preizkusno predavanje, je trajal le četrt ure. V tem delu  izpita naj bi kandidat predvsem pokazal svoje sposobnosti v izražanju pa tudi v predstavitvi učne snovi. Sestavni del ustnega izpita za veroučno stolico na filozofskem študiju je bila tudi pridiga pred izbranimi škofijskimi cenzorji, ki so bili vedno strokovnjaki, med njimi tudi profesor pastoralne teologije. Temo ustnega dela izpita je kandidat iz svojega področja izbral sam. 
O celotnem konkurznem izpitu so vodili podroben zapisnik, njegova priloga je bilo tudi poročilo o ustnem delu izpita, ki  so ga  skupaj sestavili vsi pri izpitu prisotni profesorji. Pisni  konkurzni  elaborat so presojali  točno določeni profesorji razpisane študijske usmeritve, pisni elaborat za študijski predmet verouk pa je presojal sam škof. Poročilo o pisnem delu izpita je moral vsak profesor pripraviti v osmih dneh, le v izrednih razmerah so ta termin lahko podaljšali. Pri  ocenjevanju pisnih del niso upoštevali samo obsega znanja, ampak tudi utemeljenost navedenih teorij. Oba  elementa sta odločala o kandidatovi upravičenosti za zasedbo učne stolice. O konkurznem izpitu niso izdali nobenega spričevala, seveda pa je opravljeni konkurzni izpit veljal samo za konkretno razpisani primer, za novo razpisano učno stolico je bil potreben nov konkurzni izpit z vso navedeno proceduro. 
Za deželno glavarstvo je predlog za zasedbo učne stolice pripravil študijski direktor. Pri tem ni upošteval samo tistih kandidatov, ki so opravili konkurzni izpit, ampak tudi ostale prosilce. Sestaviti je moral razpredelnico po njegovem mnenju najbolj primernih kandidatov. Oceno konkurznega izpita za učno mesto verouka je pripravil škofijski ordinariat, ki je deželnemu glavarstvu pripravil tudi predlog za zasedbo tega učnega mesta. Tudi v tem primeru je bilo potrebno pripraviti razpredelnico najbolj primernih kandidatov in v podrobnostih utemeljiti predstavljeno razvrstitev. Pri teh ocenah in razporeditvah kandidatov je bilo potrebno upoštevati obseg in kvaliteto znanja, sposobnosti posredovanja znanja  pa tudi moralno-religiozno usmerjenost in politično prepričanje. Deželna oblast (gubernij) je na osnovi navedenih predlog izoblikovala svoj predlog za zasedbo učnega mesta in ga poslala Študijski dvorni komisiji, ki je sprejela dokončno odločitev in jo poslala v potrditev vladarju. Izbrani kandidat je bil sprva nastavljen provizorično za dobo treh let. Definitivna nastavitev profesorja je bila pridržana cesarju. 
Ob nastavitvi so morali tudi licejski profesorji – podobno kakor študijski direktorji in licejski bibliotekarji – priseči pred deželnimi oblastmi. Od tega so bili izvzeti samo redovni duhovniki, ki jim je bilo učno mesto zaupano in corpore. Obliko prisege je določal zakon.

4.2.2.	Institut adjunktov (adjunkti), asistenti in suplenti

Zaradi vse bolj očitnega pomanjkanja višješolskih in univerzitetnih učiteljev je bil leta 1811 z dekretom dvorne komisije ustanovljen institut adjunktov (Institut der Adjuncten), leta 1815 pa so bila za adjunkte izdana posebna navodila. 
Institut adjunktov je bil zamišljen kot "šola za vzgojo bodočih licejskih in univerzitetnih profesorjev", šola za vzgojo strokovnega naraščaja mladih akademikov. Mladi akademiki, ki "naj bi v času svojega študija osvojili lastnosti in znanja bodočih profesorjev", so bili nastavljeni za dve leti, le izjemoma so pri posebno nadarjenem kandidatu adjunkturo lahko podaljšali še za dve leti. Pri izboru adjunktov so imeli prednost tisti slušatelji, ki so v času svojega študija  pokazali posebno nadarjenost in sposobnost za  "učiteljski stan". Neposredno so bili podrejeni direktorju svojega študija, sicer pa so se v celoti morali ravnati po navodilih profesorjev, katerim so bili dodeljeni. 
Adjunkti naj bi s svojim profesorjem vzpostavili "prijateljske odnose, odnose zaupanja". To naj bi dosegli s pazljivostjo, vljudnostjo in pripravljenostjo slediti navodilom. To tem bolj, ker je bil od profesorja kot njihovega mentorja in učitelja z dolgoletnimi izkušnjami in strokovnim znanjem dejansko odvisen njihov strokovni napredek. S pomočjo svojega profesorja naj bi tako izpopolnjevali in dopolnjevali znanja iz svojega strokovnega področja. Seznanili naj bi se z njegovimi poglavitnimi sestavinami, osvojili nova spoznanja ter študirali tudi pomožne predmete. Spoznali pa naj bi tudi študijsko ureditev svojega predmeta  ter osnovno in pomožno literaturo.
Če je bilo le mogoče, so vsakodnevno prisostvovali predavanjem svojega profesorja. V odsotnosti (bolezni) so ga nadomeščali pri predavanjih in drugih strokovnih opravilih, v pomoč pa naj bi mu bili tudi pri kolegialnih in semestralnih izpitih. Tako pri suplencah kakor pri izpitih so se morali natančno ravnati po predpisih in po profesorjevi učni metodi. Nekajkrat na teden so imeli v predavalnici s slušatelji svojega profesorja javne korepeticije (ponavljalne vaje). Izrecno pa je bilo ukazano, da njihova vključitev v študijski proces ne sme ovirati njihovega strokovnega izpopolnjevanja, da bi se "spremenili v literarni podaljšek profesorja, prefekta ali direktorja". Da bi lahko ugotavljali njihov strokovni napredek in marljivost, so morali vsako leto pripraviti pisno razpravo s svojega področja. Pri izboru teme so se lahko posvetovali s profesorjem, lahko pa so si jo izbrali tudi sami. Na ta način naj bi tudi dokazali, da so sposobni sami pripraviti učbenik (skripta) za svoj predmet, "kar bi se jim v bodoči profesorski karieri prav lahko pripetilo". Pisne sestavke je ocenjeval njihov profesor. 
Adjunkti so v času svoje nastavitve prejemali posebni, časovno omejen honorar, v času suplence pa še poseben dodatek, dobivali pa so tudi nadomestilo za stanovanje. Ker niso bili državni uradniki, ampak "pripravniki za učiteljski poklic", jim ni bilo potrebno priseči.
Če so adjunkti  svojo nalogo dobro opravljali, so lahko upali, da bodo dobili kako razpisano profesorsko mesto (seveda so morali opraviti konkurzni izpit), niso pa imeli na nobeno mesto izključne pravice, marveč le "dobro upanje".
Kakšnih prav posebnih uspehov z adjunkturo v Ljubljani niso imeli, saj se na ljubljanskem liceju mesto adjunktov pojavlja šele od začetka dvajsetih let le na teološkem študiju in gimnaziji. Centralne oblasti se očitno niso tako lahko odločile dovoliti nameščanje adjunktov. 
Pomanjkanje profesorskega kadra je tako imelo dve dobri strani: mladim nadarjenim pripravnikom je bilo omogočeno, da so se z institutom adjunktov v razmeroma kratkem času seznanili s strokovnim znanjem in z dolgoletnimi didaktičnimi izkušnjami starejših profesorjev, poleg tega pa se nihče ni mogel zanašati, da mu je usposobljenost za to delo enkrat za vselej priznana, marveč se je moral, da bi na konkurznih izpitih uspel, stalno strokovno izpopolnjevati.
Suplente so v primeru daljše odsotnosti profesorjev ali v primeru prostih (še nezasedenih) učnih stolic nastavljali študijski direktorji s potrditvijo gubernija. Cesarska naredba z dne 18. maja 1827, ki jo je študijskim direktorjem sporočal ilirski gubernijski odlok dne 28. junija 1827, je odrejala, da so suplenti lahko samo osebe, ki so "v celoti za to primerne". Suplent je torej moral izpolnjevati vse tiste pogoje, ki jih je zakon zahteval od rednega profesorja predmetne usmeritve.

4.2.3.  Plače in remuneracije

Na najstarejših univerzah so profesorji v začetku prejemali od svojih študentov tako imenovane honorarje, častne prispevke. Tako je univerzitetni učitelj, ki je okrog sebe zbral čim več sholarjev, tudi več zaslužil. Ta način plačevanja visokošolskih učiteljev se seveda v 18. stoletju ni mogel obdržati. V obdobju terezijansko-jožefinskih visokošolskih reform, ko so tudi v terciarnem sektorju šolstva jasno prišle do izraza težnje po splošni centralizaciji in podržavljenju in ko so profesorji postali državni uradniki, jih je zamenjal sistem plačilnih razredov. Pa vendarle je treba tudi za ta čas reči, da se je socialni položaj učiteljev ravnal po socialnem položaju učencev: čim bolj odlični so bili učenci, tem uglednejši je bil učitelj.
Resolucijska normala (penzijska normala) iz leta 1781 je ugotavljala, "da država plačuje in oskrbuje tiste, ki ji služijo, in samo še tiste, ki so ji dobro služili, in da naj obstajajo razlike med tistimi, ki dobro delajo, in tistimi, ki se delu izogibajo". 
Dunaj se je zavedal neugodnega materialnega položaja svojega učiteljstva, ki je bil tudi v Ljubljani evidenten vso predmarčno dobo; čeprav je določeno izboljšanje v tej dobi vendarle opazno. Odtod številne prošnje za dodatke, nagrade (remuneracije).
Že v začetku dela Študijske revizijske komisije je njen predsednik opozarjal, da so dohodki avstrijskih učiteljev (profesorjev) tako v razmerju do drugih državnih uradnikov kakor tudi v odnosu do dejanskih  življenjskih stroškov mnogo prenizki. Primerjal je prejemke navadnega kanclista s sedemnajstimi leti delovne dobe in prejemke gimnazijskega profesorja in poudaril, da prvi uživa pokojnino v višini 500 forintov, ki je noben učitelj ne more doseči. Izračun, ki ga je Joseph von Sonnenfels pripravil za komisijo, je pokazal, da gimnazijski učitelji z letno plačo okrog 350 forintov in gimnazijski prefekti z okrog 400 forinti živijo na eksistenčnem minimumu. Ta izračun tudi navaja poglavitne letne stroške visokošolskega profesorja: najemnina za stanovanje 30 forintov, razsvetljava 18 forintov, perilo 12 forintov, zajtrk 24 forintov, obleka 80 forintov, stanovanjska oprema 20 forintov, služabnik 30 forintov, lastni stroški in stroški za služabnika 150 forintov, skupaj  424 forintov. Čeprav so se člani komisije zavzemali za izboljšanje finančnega položaja, so se zavedali, da so sredstva šolskega oziroma študijskega fonda omejena. Poleg plač učnega osebja so se iz tega vira pokrivali tudi stroški za pisarniški material (papir in črnilo), nabava knjig za šolsko biblioteko in za reparaturna dela na poslopjih. 
Glede pokojnin so bile že v času Jožefa II. uveljavljene naslednje modalitete: za pokojnino v višini ene tretjine plače je bilo potrebno 10 let dela v državni službi, za polovico plače 25 let in za celo plačo 40 let. Tisti, ki so pred potekom desetih let morali zaradi bolezni ali drugih nepredvidljivih dogodkov zapustiti državno službo, so prejemali rento v višini četrtine plače. Če pa so zaradi nesreče na delovnem mestu postali nezmožni za delo, so mogli biti "glede na razmere obravnavani tudi boljše".
Študijska revizijska komisija je v zvezi s pokojninami izrazila željo, da bi za upokojitev potrebno dobo zmanjšali za eno leto. Svoje mnenje je utemeljila z besedami: "Nebogljen in star profesor bi mogel zelo težko vzdrževati disciplino v šoli, pri tem bi mu primanjkovalo odločnega poguma, okretnosti in avtoritete." Da bi ji uspelo uresničiti ta načrt, je predlagala, da bi kandidate za učiteljska mesta nastavljali kot praktikante in bi se ta čas štel v njihovo delovno dobo.
Kljub tem in drugim prizadevanjem se je materialni položaj profesorjev komaj kaj izboljšal, kar potrjuje tudi izjava državnega svetnika Friedricha von Egerja (1734–1812): "Žalostna in porazna je misel, da izčrpane državne finance postavljajo meje in cilje človeško prijaznim namenom Študijske revizijske komisije. Če bi lahko samo 50. del vsote, ki je bila porabljena za skoraj desetletno vojno, uporabili za splošno koristne ustanove za izboljšanje in poplemenitenje nacionalne vzgoje, kako daleč bi s tem prišli."
Še v slabšem položaju kot svetni se je nahajal duhovniški profesorski kader, ki je za enako delo prejemal mnogo slabšo plačo, včasih pa je sploh ostal brez nje. Tistim, ki so opravljali svoje delo v polno zadovoljstvo svojih predpostavljenih, je bila dana možnost, da so bili poplačani z remuneracijami iz študijskega fonda. Tako so leta 1807 podelili duhovnikom, ki so bili za učno dejavnost posebej zaslužni, dodatek v višini 100 forintov.
Zaradi dviga življenjskih stroškov so v začetku novembra leta 1805 prejemke učiteljev ljubljanske filozofske fakultete določili na novo, in sicer tako, da je najstarejši redni profesor prejel 1000 forintov,  po starosti drugi 900 forintov, najmlajši pa 800 forintov. Plača kateheta (profesorja verouka) pa je bila že leto prej fiksirana na 400 forintov, ki jih je prejemal iz študijskega fonda.
Ljubljanski teološki profesorji so v devetdesetih letih 18. stoletja prejemali letno plačo v višini 500 forintov, le eden (Georg Grossauer) je prejemal 800 forintov. Dvorni dekret z dne 9. avgusta 1801 je naknadno potrdil že v prejšnjem desetletju oblikovano višino plač ljubljanskih teoloških profesorjev: za tri profesorje - duhovnike 500 forintov  in za svetnega profesorja cerkvenega prava 800 forintov. Leta 1815 so na novo določili tudi prejemke profesorjev ljubljanskega teološkega študija: dva najstarejša sta odslej prejemala 800 forintov letne plače, dva srednjih let 700 forintov in dva najmlajša 400 forintov. 
Plačilni razredi so na teološkem študiju v principu veljali le za svetne duhovnike, redovni duhovniki so bili sicer glede na izvor profesure vključeni v napredovanje po plačilnih razredih, vendar je bil pri njih vsak plačilni razred znižan za 200 forintov. 
Plača svetnega ali redovnega duhovnika, ki mu je bila podeljena stolica na filozofski fakulteti ali študiju, se je oblikovala po višini plačilnih razredov teološke fakultete ali študija.
Za profesorje medicinske fakultete in posledično za mediko-kirurške študije se je uveljavilo mnenje, da pri njih starostni plačilni razredi zaradi različnega obsega in pomena učne snovi pa tudi zaradi "različno vloženega truda posameznih profesorjev" ne morejo biti primerno merilo za določitev višine plače. Razen tega je bilo ustvarjeno prepričanje, da so ti profesorji svoje dohodke "v zadnjih letih že sami izboljšali, ker so, če so bili sposobni in marljivi, vse bolj širili svojo prakso in si ustvarili dobičkonosen prihodek, ki si ga ni mogel ustvariti noben profesor druge fakultete".
Tako se tudi plače ljubljanskih mediko-kirurških profesorjev – tako kakor drugod v Avstriji – niso oblikovale po enotnih merilih, marveč različno od primera do primera. Pa vendarle je moč reči vsaj za obdobje od konca tridesetih let, torej za zadnje obdobje razvoja ljubljanske licejske mediko-kirurške šole, da je profesor porodništva prejemal povprečno letno 400 goldinarjev, profesor teoretične in praktične kirurgije 600 goldinarjev, profesor teoretične medicine 700 goldinarjev in profesor veterine 500 goldinarjev. Profesorju, ki je poleg svojega predmeta predaval še sodno medicino, je bila priznana še remuneracija v višini 300 goldinarjev.
Po določilih Študijske dvorne komisije se za napredovanje v višje plačilne razrede niso mogla upoštevati vsa službena leta, marveč samo tista, ki so bila pridobljena v času službovanja na liceju ali univerzi.
Uvedbo plačilnih razredov so utemeljevali z besedami, "da se s starostjo povečujejo tudi človeške potrebe in da vsakemu državnemu uradniku predstavlja védenje, da so njegovi službeni napori povezani z izboljšanjem njegove eksistence, veliko vzpodbudo".
V plačilne skupine pa niso razdelili samo višje- in visokošolskih učiteljev, marveč celotno učiteljstvo avstrijskih šolskih in študijskih ustanov. Tako so bili 18. januarja 1807 oziroma 29. maja 1813 določeni naslednji dietni razredi (Diätenclassen): 
•	šesti razred za fakultetne direktorje univerz,
•	sedmi razred za študijske direktorje licejev, univerzitetne profesorje in  univerzitetne bibliotekarje,
•	osmi razred za gimnazijske direktorje, licejske profesorje, licejske bibliotekarje in za nadzornike nemških šol,
•	deveti razred za gimnazijske prefekte, gimnazijske učitelje, bibliotekarske kustose na licejih, direktorje in učitelje realk in za direktorje nemških šol,
•	deseti razred za učitelje nemških glavnih šol,
•	enajsti razred za učitelje trivialk.
Tej razporeditvi so bili prilagojeni tudi izdatki za službena potovanja, ki jih je iz študijskega fonda povrnila država. Za uporabo poštnih kočij je bilo potrebno upoštevati različne uradniške razrede, obstoječih predpisov pa se je bilo potrebno držati tudi pri popravilu voz, pijači itd.
Leta 1815 so prejeli vsi državni uradniki, upokojenci in vdove poseben draginjski dodatek od 60 do 100 forintov v obratnem sorazmerju z velikostjo plače ali pokojnine. Odredba z dne 10. julija in 20. septembra 1819 je pod pogojem uspešnega učnega dela obljubljala povečanje prejemkov v vsakem novem desetletju za tretjino. S temi ukrepi je poskušala vlada omiliti pomanjkanje učnega kadra in zbuditi v mladih ljudeh zanimanje za učiteljski (profesorski) poklic. 
Ne posebno zavidljiv materialni položaj so si javni učitelji poskušali popraviti s privatnim dopolnilnim poukom (korepeticijami). Res je, da so dvorni odloki javnim učiteljem, zlasti "štirih višjih fakultet", takšen dodaten zaslužek večkrat prepovedali, pa vendarle je ta dodatni vir dohodka avstrijskih univerzitetnih in licejskih profesorjev obstajal do leta 1848. 
Po letu 1848 so dvignili prejemke vsakega plačilnega razreda za 200 forintov. To pa je predstavljalo določeno izboljšavo samo navidez, saj so življenjski stroški v zadnjih letih močno porasli, predvsem pa je bila udejanjena prepoved opravljanja korepeticij,  za visokošolske učitelje dotlej vsekakor važnejša "dodatna pomoč" kakor pa plačni dodatki.

4.2.4.  Profesorske (uradniške) uniforme

Kmalu po izidu pravilnika o dietnih razredih, ki je vključeval, kakor smo videli, tudi licejske in univerzitetne profesorje ter študijske in fakultetne direktorje, je dvorna pisarna izdala predpis o uradniških uniformah. Cesar  je ob tem še posebej poudaril, da je vsak uradnik  upravičen  nositi  uniformo, ki mu pripada po njegovem dietnem razredu. Po tej razlagi je bila uradniška uniforma častno oblačilo in njena uporaba posebna pravica. Nosili naj bi jih predvsem ob svečanih priložnostih, ko so "bila najbolj primerna oblačila". Tudi profesorji in študijski direktorji so si uniforme oskrbeli sami. Ker so spadali v prvih osem dietnih razredov, jim je bilo dovoljeno nositi tudi preprostejšo uniformo brez vezenin (Campagne Uniform). 
Izenačenje učiteljstva z uradništvom, ki se je kazalo v podelitvi pravice do uporabe uniforme ne samo visokošolskim učiteljem, ampak tudi učiteljem glavnih in normalnih šol (osnovnih šol), pa le ni bilo popolno. Da bi se učitelji razlikovali od drugih uradnikov, so smeli nositi uniformo, ki se je od uniform ostalih državnih uradnikov razlikovala po karmelitno rjavi barvi ovratnika in zavihkov. Ker so bile šolske ustanove podrejene deželnim oblastem, so bile uniforme učnega osebja opremljene s srebrnimi ali posrebrenimi gumbi, srebrnim mečem, srebrnimi zaponkami in posrebrenim vezenjem. Sicer pa jo je sestavljal temno zelen suknjič z žametnim, karmelitno rjavim ovratnikom in zavihki, nadalje bele ali zelene hlače, telovnik iz belega kašmirja z žepi, srebrni ali posrebreni meč in klobuk. "Za spremembo" so  smeli uporabljati tudi črne hlače. Kroj je bil prirejen paradnim oblačilom s stoječim ovratnikom. Suknjič, ki se je zapenjal od zgoraj navzdol, je imel 27 gumbov: 9 na prednjem delu, 6 na zavihkih, 6 na žepih in 6 na prerezih na hrbtni strani. Število gumbov na telovniku ni bilo določeno, morali pa so biti, tako kot tisti na suknjiču, posrebreni z vtisnjenimi inicialkami vladarja. Na žepih telovnika so bili trije gumbi. Tudi gumbi na hlačah so bili posrebreni. Klobuk s temno kokardo in pentljo je bil trioglat. Gumb na pokrivalu je bil enak gumbom na drugih delih uniforme. Na zavihkih in žepih so bile prišite vezenine, njihova oblika pa se je tudi pri učiteljstvu ravnala po dietetnih razredih.

4.3.  Študentje (učenci)

4.3.1.  Imatrikulacija in imatrikulacijska taksa

Na splošno lahko rečemo, da so bili študentje ljubljanskega liceja vključeni v proces, ki je imel povsem šolski značaj, le redki elementi tega procesa kažejo znake univerzitetnega študija, kar pa, kot že rečeno, velja za vse avstrijske licejske in univerzitetne študijske ustanove tega časa.
Temu je treba  dodati, da je šolski značaj visokošolskega pouka določal v tem času tudi značaj visokošolskega učenca, to je sholarja. Šele po letu 1848 (v nekaterih nemških državah že v 18. stoletju) so bili z uvedbo načela svobode pouka in raziskovanja (libertas philosophandi), ki je v celoti obnovilo univerzitetno šolstvo, v Avstriji na terciarnem področju šolstva ustvarjeni pogoji za preoblikovanje sholarjev v študente.
Vsak učenec, ki je izpolnjeval pogoje za sprejem (končana gimnazija) in ki je bil pripuščen k študiju, se je moral v prvem meseca vpisati v matriko, ki v Ljubljani nosi naziv Album akademikov ljubljanskega liceja (Album Academicorum Lycei Labacensis). Univerzitetne matrike, ki so bile v času Jožefa II. odpravljene oziroma točneje rečeno, vpis vanje ni bil več obvezen, so bile z odlokom dvorne pisarne aprila 1792 uvedene na novo in vpeljane tudi na licejih, za Ljubljano vse kaže, da v letu 1805. Ljubljanska matrika je sprva vključevala samo slušatelje teologije in filozofije, pač v skladu z dejstvom, da mediko-kirurški študij na ljubljanskem liceju ni imel značaja višjih študij. Od leta 1819 dalje so vpisovali tudi gimnazijske dijake. Z odlokom dvorne pisarne, ki ga je direkcijam filozofskega in teološkega študija ljubljanskega liceja sporočil gubernij 12. julija 1827, je bilo plačilo imatrikulacijske takse z začetkom študijskega leta 1827/28 uvedeno tudi za študente mediko-kirurškega študija. Istega leta se začenja tudi vpis mediko-kirurških študentov v ljubljansko matriko.
Vpis v matriko je bil namreč pogojen s plačilom imatrikulacijske takse. Odlok Študijske dvorne komisije z dne 5. marca 1804 je določal, da znaša ta taksa za plemiške sinove 1 forint, za neplemiške pa 30 krajcarjev. Za ljubljanski licej pa je odlok dvorne pisarne z 19. avgusta 1804 odredil, da znaša imatrikulacijska taksa za sinove visokega plemstva 10 goldinarjev, za nižje plemstvo 3 goldinarje, 30 krajcarjev in za "preprosti stan" 20 krajcarjev. Študentje teologije so bili plačila te vpisne pristojbine oproščeni z utemeljitvijo, da bi tako čimbolj "vzpodbujali duhovniški naraščaj". Takso je bilo potrebno poravnati ob vstopu na filozofski študij pa  tudi pri prestopu na višje študije (fakultete). Plačevati so jo morali tudi privatni študentje. Štipendisti, gojenci konviktov in revni študentje, ki so imeli spričevalo ubožnosti, pa so bili plačila oproščeni. Dve tretjini na ta način zbranih sredstev je bilo namenjenih študijskemu fondu, ena tretjina pa je ostala rektorju in licejski pisarni. 
Slušatelji, ki niso opravili imatrikulacije, niso smeli obiskovati predavanj niti niso mogli opravljati izpitov. 
Gubernij je leta 1805 sporočil teološki in filozofski študijski direkciji ljubljanskega liceja, da so opazili, kako se mladeniči  vpišejo, potem pa ne obiskujejo predavanj niti ne opravljajo izpitov. Naročil jima je, da takih mladeničev na študijskem zavodu ni mogoče tolerirati in da je potrebno v teh primerih nemudoma obvestiti starše in policijsko direkcijo, če obstaja, v nasprotnem pa okrožno glavarstvo, predvsem pa je treba "takšne slušatelje izključiti iz študija, izbrisati iz matrik in šolskih katalogov, njihovo število pa v sumarični obliki sporočiti vladarju hkrati s številom absolviranih humanistov, filozofov, medicincev, juristov in teologov".
V času velike finančne stiske države je dvorni dekret z dne 26. septembra 1804 izrecno navajal, da namen ponovne uvedbe imatrikulacije ni zmanjšati število študentov, ampak naj bi bil njen "namen vzpostavili red in lažji pregled nad študenti".

4.3.2.  Sprejem in napredovanje v višji letnik (višje študije)

Od poznega srednjega veka in dobe humanizma je praktično veljal prosti (svobodni) dostop na univerzo. Kolikor so obstajale omejitve, so bile pogojene izključno s socialnim momentom. Sinovi podložniških staršev so morali opravljati izpit za sprejem na univerzo, vendar predvsem zaradi pridobitve štipendije, štipendijske ustanove ali brezplačne hrane. Plemiškim sinovom ni bilo potrebno opravljati nobenih sprejemnih izpitov pa tudi kakšnih spričeval o opravljenem izpitu jim ni bilo potrebno predložiti. Sicer pa šole tja do začetka 18. stoletja takih spričeval tako niso izdajale oziroma so jih izdajale  le v izjemnih primerih.
Sama pobuda za neko obliko regulacije vpisa na univerzo je izšla v začetku 18. stoletja iz šole, univerze. Kajti omenjene dosedanje omejitve  vstopa na univerzo so v tem času postale neznosne. Misel o izpitu ob koncu pouka v latinski šoli, s katerim naj  bi na osnovi osvojenih znanj ugotovili duhovno zrelost sholarja, je v evropskem duhovnem prostoru obstajala od konca 17. stoletja. Že takrat so se zavedali, da bi s tem izpitom (testimonium exemptionis) postali sprejemni izpiti na univerzi povsem nepotrebni. V našem prostoru je bil ta razvoj uveljavljen šele po marčni revoluciji leta 1848 (uvedba maturitetnih izpitov). 
Seveda pa je državni poseg na terciarni sektor šolstva v 18. stoletju v Avstriji polagoma v praksi uveljavil določilo, da je za sprejem na univerzo ali višjo šolo potrebno prej dokončati latinsko šolo (gimnazijo) in predložiti spričevalo o opravljeni šoli.
Sprejem študentov je bil pod strogim nadzorom študijskega direktorja. Zlasti pri sprejemu učencev z druge učne ustanove so bili študijski direktorji posebej opozorjeni, da se nikoli ne smejo zadovoljiti samo s spričevalom zadnjega semestra ali letnika in da morajo vedno zahtevati zaključno spričevalo (absolutorij) ali vsa študijska spričevala študijske smeri, ki so jo obiskovali. V višji letnik so lahko napredovali  oziroma prestopili s filozofskega na višje študije samo tisti učenci, ki so ob koncu letnika prejeli spričevalo prvega ali drugega napredovalnega razreda. Učenci, ki so bili ob koncu letnika ocenjeni s tretjim razredom, so morali ponavljati (repetitio), in če jim tudi v tem primeru ni uspelo pridobiti boljšega napredovalnega razreda, so bili izključeni iz študija, ker se je "v tem primeru lahko sklepalo o pomanjkanju marljivosti ali nadarjenosti". V letih med 1813 in 1820 so bili študentje filozofskega študija, ki so bili ob koncu prvega letnika ocenjeni iz temeljnih predmetov tega študija: filozofije, matematike, fizike pa tudi  verouka s tretjim razredom, nemudoma izključeni iz študija in niso mogli niti ponavljati letnika niti opravljati ponavljalnih izpitov. Dekret Študijske dvorne komisije z dne 30. decembra 1820 pa je ta zaostrena določila za napredovanje študentov filozofije odpravil. Učencem filozofskega študija, ki so imeli na koncu letnika iz verouka oceno drugega napredovalnega razreda, je bilo napredovanje v višji letnik onemogočeno.  Celo predmarčno obdobje je ostal  v veljavi odlok, da je prestop v višji letnik iz tega predmeta filozofskega študija mogoč le z oceno prvega napredovalnega razreda. Prestop na višje študije pa je bil mogoč z zaključnim spričevalom (absolutorijem) filozofskega študija ali s posameznimi spričevali vseh letnikov in predmetov filozofskega študija, kar je bilo seveda mogoče v razmerah, ko so študijski direktorji višjih študij morali poznati vse izpite, ki jih je posameznik glede na svojo bodočo poklicno usmeritev moral opraviti na filozofskem študiju. Zaključno spričevalo (Absolutorium, Austritts-Zeugniss) je bilo namreč samo povzetek letnih spričeval. Seveda pa ob koncu letnika nihče ni mogel napredovati v višji letnik ali višji študij, če je bil v prvem ali drugem semestru ocenjen s tretjim napredovalnim razredom in mu ni uspelo opraviti popravnega izpita.
Z vpisnim (sprejemnim) terminom so bile v Ljubljani pogosto težave. Od konca dvajsetih let so vse bolj zaznavna prizadevanja učencev, da bi jim uspel vpis po začetku študija oziroma med študijem.  Ker je bila na prvi dan po počitnicah šolska  maša, se je formalno pouk (študij) v novem študijskem letu začel naslednji dan. Če je bilo le mogoče, naj bi se študentje vpisali pred začetkom pouka ali pri prvi uri predavanj z oddajo običajne prijavnice. Pri vsakem učencu, ki je zamudil vpis, je bilo potrebno v katalogu pod rubriko: opombe navesti prvi dan prisotnosti pri predavanjih  pa tudi vzrok za zamudo. Z odlokom Študijske dvorne komisije z 20. junija 1832 je bil kot poslednji termin za sprejem določen zadnji dan v prvem mesecu novega študijskega leta. Učence, ki so se javili v prvih štirinajstih dneh novega študijskega leta, je študijski direktor smel sprejeti le v primeru, če so za svojo odsotnost navedli utemeljene vzroke. Odgovornost za sprejem po predpisanem enomesečnem roku je v celoti pripadla študijskemu direktorju. Prošnje za kasnejši sprejem, ki so bile naslovljene na gubernij ali na Študijsko dvorno komisijo, so zavrgli. Le v izrednih primerih, če je šlo za učence z lepim vedenjem in dobrimi ocenami, je bil mogoč dispens in sprejem v študijski kurz še v teku drugega meseca novega študijskega leta.

4.3.3.  Študijske obveznosti in preverjanje znanja

Poglavitna študijska obveznost učencev je bila – poleg obiskovanja predavanj, ki so bila seveda obvezna – opravljanje izpitov. Poznali so kolegialne, semestralne in letne izpite. Kolegialni izpiti so bili v bistvu vsakodnevna spraševanja po koncu predavanj. Profesor pri tem spraševanju učencev ni smel izbirati po abecednem redu. Smisel te ustanove je bil v tem, da so učence prisilili na sprotno učenje, s čimer so skušali v čim večji meri izključiti pripravo na izpite tik pred izpitnim rokom. Profesorji pa so na ta način lahko preverjali, kako so učenci razumeli predavano učno snov, še pred semestralnimi in letnimi izpiti so si lahko ustvarili natančen pregled nad učnim uspehom in marljivostjo (vedenjem) svojih slušateljev. Kolegialni izpiti so bili profesorju podlaga za ugotavljanje "nadarjenosti in marljivosti učencev",  svoje mnenje pa je moral redno vpisati v katalog". Z odlokom Študijske dvorne komisije z dne 14. decembra 1822 so kolegialni izpiti dobili še večji pomen. Na teh izpitih pridobljene ocene, ki so bile zabeležene v katalogih, so predstavljale osnovo za določitev ocene na semestralnem in letnem izpitu.
Za učence pomembnejši in tudi mnogo zahtevnejši so bili izpiti ob koncu semestra (semestralni izpiti) in ob koncu šolskega (študijskega) leta (letni izpiti). Semestralni in letni izpiti, se pravi izpiti na koncu obeh semestrov, so bili le na filozofskih študijih. Seveda pa so bili semestralni izpiti tudi na višjih študijih v primeru, da je bila učna snov zaključena že v enem semestru. Semestralni in letni izpiti so bili iz vseh predpisanih predmetov. Spraševal je profesor, ki je učno snov predaval, vprašanja pa je lahko postavljal tudi študijski direktor, ki je izpitom prisostvoval. Vprašanja so morala biti postavljena tako, da je odgovor lahko posegel na več obravnavanih tematskih sklopov, iz odgovora pa je moralo biti razvidno, koliko, če sploh, je učenec razumel celotno študijsko snov.
Če je imel učenec v istem letniku dva ali več izpitov pri različnih profesorjih, so bili termini med izpiti razporejeni tako, da je imel učenec dovolj časa, da se je lahko pripravil za vse izpite. Izpitni termini so bili določeni in izpiti mogoči samo v teh terminih; letni izpiti so bili tako večinoma nekaj dni pred začetkom glavnih (jesenskih) počitnic. V času semestralnih izpitov ni bilo predavanj. Če se učenec po zaključku prvega semestra ni javil k obveznemu semestralnemu izpitu, je v času prvega tedna drugega semestra moral profesorju v pisni izjavi sporočiti vzrok svoje odsotnosti in izraziti interes, da ga želi čimprej opraviti. V nasprotnem primeru ga je moral profesor, če je šlo za obvezni predmet, takoj izpisati iz kataloga slušateljev z oznako "izstopil". Pri neobveznih predmetih pa se je učenec v takih primerih kasneje še vedno lahko prijavil k predavanjem in k ponavljanju izpita, vendar ni  mogel imeti več položaja javnega slušatelja.
Po končanih letnih izpitih ob zaključku šolskega leta – pred začetkom jesenskih počitnic – je profesor skupaj s svojimi učenci ponovil najpomembnejše elemente in najtežjo učno snov, ki je bila obravnavana med študijskim letom.
Ponavljalni (popravni) in dodatni izpiti, to je tako imenovani izredni izpiti iz  prvega semestra, so bili opravljeni še pred začetkom rednih izpitov drugega semestra (letnih izpitov), izredni izpiti iz drugega semestra pa so potekali v prvih štirinajstih dneh novega šolskega leta in  obsegali predmetno učno snov celotnega študijskega leta. V skrajnih primerih (težke bolezni) so omogočali opravljanje tega izpita še v teku celega prvega meseca novega šolskega leta. S koncem tega meseca pa je bila klasifikacija iz prejšnjega letnika zaključena in prestop v višji letnik po tem času ni bil več mogoč. Izredni izpiti so bili omogočeni samo tistim učencem, ki so za vzrok odsotnosti predložili zdravniško oziroma kirurško spričevalo ali v pisni prošnji navedli utemeljen vzrok. Ponovni preizkus znanja  je bil dovoljen tudi štipendistom, ki so ob letnih izpitih prejeli oceno drugega napredovalnega razreda in so morali to oceno izboljšati. Učenci, ki so neupravičeno manjkali pri izpitu iz več predmetov ali iz več predmetov prejeli slabe ocene, niso mogli opravljati izrednih izpitov. Lahko so le ponavljali letnik. Dovoljenje za opravljanje izrednih izpitov je podeljeval študijski direktor ali gubernij. Glede na dejstvo, da so bili ti izpiti mogoči samo v primeru utemeljenih razlogov, so bili razmeroma redki. Nenadarjenost in slabe priprave, ki se v prošnjah za pripustitev k izrednim izpitom pogosto navajajo, niso bile priznane za "primeren motiv". Učenci, ki so prestopili na novo učno ustanovo in so predmetna predavanja poslušali drugod, na novi študijski ustanovi niso mogli opravljati izrednih izpitov. Določila, ki so omogočala opravljanje popravnega izpita pri rednem letnem izpitu in so jih uporabljali zlasti študentje, ki so prejemali štipendije oziroma bili oproščeni plačevanja šolnine, so bila odpravljena deloma že v letu 1813, v celoti pa leta 1834. Popravni ali dodatni izpiti so bili odslej vedno po letnih šolskih počitnicah, da so "imeli tako učenci več časa za pripravo", pa tudi seznami učencev izrednih izpitov so bili tako že lahko pripravljeni takoj po izpitih drugega semestra. 
O opravljenih izrednih izpitih je študijski direktor pripravil uradno zabeležko, kjer je bil naveden natančen vzrok, zakaj je moral učenec opravljati ta izpit, in opisan potek izpita. Ta zapis, ki je bil opremljen z zaporedno številko, je omogočal lahko evidenco in natančen vpis v katalog učencev. 

4.3.4.  Izpitne ocene in spričevala

Pri izpitih podeljene ocene: zelo dobro, dobro, povprečno ali slabo so razvrščali, kakor je bilo že omenjeno, v ocenjevalne razrede, tako da je slaba ocena pomenila tretji razred, povprečna ocena drugi razred in dobra ocena prvi razred, zelo dobra ocena pa prvi razred z odliko (eminenco). Dvorni odlok z dne 4. oktobra 1790, ki pa je bil v veljavi vse predmarčno obdobje, je omejil podeljevanje ocen prvega razreda z odliko (eminenco) le najboljšim učencem. Tako kot so znanje ocenjevali tudi z latinskimi besedami: diligentissme, dilligenter, minus in negligenter, so tudi za vedenje uporabljali oznake ad primum  (imprimis conforme), conforme, minus conforme, lahko pa so pri ocenjevanju navajali samo oznake prvi, drugi in tretji napredovalni razred brez dodatnih ocen, s katerimi bi jih podrobneje označili. Za redke primere, kjer so učencem za vedenje dali najslabšo oceno: mores legibus academicis minus conformes, so morali tej oceni dodati pojasnilo, na kakšen način je slušatelj prekršil akademske predpise. Pri spričevalih iz neobveznih predmetov so morali profesorji za vedenje navesti tisto oceno, ki so jo navajali profesorji obveznih predmetov. Slušatelji, ki so vpisali samo neobvezne predmete, ne da bi se vpisali v obvezni študij, v spričevalih  –  podobno kot privatni študentje  –   niso bili ocenjeni iz vedenja. 
Neposredno z ocenjevanjem je bilo povezano tudi vodenje katalogov in priprava spričeval. Profesorji so vodili ročne kataloge učencev, npr. Sezname imen slušateljev filozofije na liceju v Ljubljani (Namens-Verzeichniß der Hörer der Philosophie am Lyzeum zu Laibach), v bistvu beležke o posameznih učencih, ki so v primeru zamenjave učnega kadra med študijskim letom omogočili novemu učitelju takojšen pregled nad uspehom in vedenjem učencev. V ročne kataloge so vpisovali  učne ocene in ocene iz vedenja, ki so jih slušatelji pridobili pri vsakodnevnem preverjanju na kolegialnih izpitih. V primerih, ko je prišlo do težav pri določitvi semestralne ali letne ocene iz določenega študijskega predmeta, je profesor moral dati na vpogled ročni katalog študijskemu direktorju.
Mnogo pomembnejši so bili glavni katalogi s seznamom vseh študirajočih mladeničev, z ocenami posameznih študijskih predmetov in ocenami iz vedenja, ki so bile pridobljene na semestralnih oziroma letnih izpitih. Za študente, ki so bivali v semenišču ali konviktu, je hišni predstojnik v glavnem katalogu izpolnil še posebno rubriko o njihovem vedenju in verskih navadah v času njihovega bivanja v domu. Glavne kataloge so hranili pri aktih učne ustanove, v dveh izvodih pa so jih morali v povsem identični obliki dostaviti guberniju. V želji, da bi olajšala delo učnih ustanov, je Študijska dvorna komisija leta 1827 določila, da odslej deželnim oblastem ni več potrebno v dveh izvodih pošiljati katalogov in drugih izpitnih aktov z izjemo Preglednih tabel. Gubernij je potem kataloge in izpitne akte predložil Študijski dvorni komisiji, ki jih je po proučitvi s posebnim spremnim pismom, beležkami, navodili in popravki vrnila guberniju v hranjenje. Odlok Študijske dvorne komisije z dne 30. julija  1827 je bil tako mnenja, da "je pomembno, da se vsi izpitni akti vodijo v podrobni evidenci pri učni ustanovi in na deželni upravi, tiste, ki  niso več potrebni, pa naj  uniči Študijska dvorna komisija".
Pri pripravi in izdaji spričeval naj bi bili profesorji "predvsem nepristranski",  ocene iz napredovalnih razredov in vedenja pa naj bi "navedli pravilno in jasno". 
Noben učenec ni mogel prejeti spričevala, dokler študijski direktor ni pregledal vseh katalogov in ugotovil, da je učenec pri vseh profesorjih, katerih predavanja je bil dolžan poslušati, opravil izpite. Študentu, ki ni redno študiral vseh predpisanih predmetov (obiskoval predavanja in opravljal izpite), niso mogli izdati nobenega spričevala, tako mu spričevala niso mogli izdati tudi tisti profesorji, katerih predavanja je redno obiskoval. Praviloma je formular spričevala izpolnil sam profesor. Potem ko je vsa izpolnjena spričevala v zgornjem kotu tudi numeriral, jih je v zapečateni ovojnici poslal študijskemu direktorju, ki je s pečatom in podpisom potrdil prejeto število spričeval. Na enak način so bila spričevala znova vrnjena profesorju. Le če je bil študent s profesorjem v sorodu, mu profesor spričevala sam seveda ni mogel izstaviti,  zato mu ga je  pripravil  profesor, ki ga je nadomeščal tudi pri izpitu.
Leta 1807 so bili formularji izpitnih spričeval v veliki meri poenoteni. Za osnovo so  služili formularji spričeval dunajske univerze, posamezna učna ustanova pa je predpisano osnovno obliko prilagodila – predvsem pri uporabi naziva  in kraja – svojim razmeram. Formularji spričeval, v nemški ali latinski obliki, so imeli uradni značaj in so se tiskali na stroške študijskega fonda. Predmetna izpitna spričevala je podpisal študijski direktor in profesor(ji), pri katerem oziroma katerih je bil izpit opravljen, zaključna (izstopna) spričevala in absolutorije pa je podpisal le študijski direktor. V prvih dveh desetletjih so bila potrjena s pečatom študijske ustanove, kasneje pa so jih potrjevali z zasebnim  pečatom študijskega direktorja. Študijska dvorna komisija je leta 1831 opozorila gubernij, da si morajo študijski direktorji, ki ne razpolagajo s svojim zasebnim pečatom, tega čimprej priskrbeti.
Spričevala kot javne listine je bilo potrebno kolkovati. Patent o kolkih je izvzel iz kolkovanja in plačila kolkovne takse le tista spričevala, ki so služila za napredovanje v višje študijske letnike oziroma kot dokazilo za pridobitev štipendije ali namestitve v semenišču. Vsa druga spričevala, npr. tista, ki so bila priložena prošnjam za službena mesta, ali tista, ki so omogočala privatni pouk, so morala biti kolkovana. Semestralna in letna spričevala, ki niso omogočala takojšnje pridobitne dejavnosti, so morali kolkovati s 6 kronami, spričevala o absolutoriju ali zaključna spričevala pa s 30 kronami. Kolkovno takso so poravnali – podobno kakor druge tovrstne zadeve (šolnino) – pri licejski blagajni (licejskem ekonomu), ki jim je za dokazilo izdala posebno potrdilo. Po določilih patenta o kolkih je moral biti kolek nameščen (vtisnjen) nad besedilom povsem v gornjem delu prve strani dokumenta. Za uporabo nekolkovanih spričeval ali nepravilno nameščenih kolkov je bila določena kazen v višini dvajsetkratne vrednosti predpisanega kolka. Prizadevanja Študijske dvorne komisije iz leta 1841, da bi za spričevala odpravili kolkovno takso, niso bila uspešna.
Posebni termini za izdajo spričeval niso bili določeni, obstajalo je le splošno določilo, da morajo profesorji spričevala izstaviti slušateljem "najkasneje zadnji šolski dan pred počitnicami". Sprejemanje honorarjev in daril "pod drugim imenom" je bilo ob teh prilikah najstrožje prepovedano. Profesorju, ki bi izdal  predmetno spričevalo slušatelju, ki ni redno obiskoval predavanj ali ki ni opravil izpitov iz predpisanih učnih predmetov oziroma ki jih je opravil izven javnih izpitnih terminov ali ki ni plačal šolnine in je ni bil oproščen, je grozila izguba delovnega mesta. Študentom, ki so se javili k vojakom in so v času dopusta nadaljevali študij, pa je bilo izdano spričevalo z navedbo: vojak na dopustu (Beurlaubter Soldat) ali na latinskem spričevalu: miles in commeatu.
Absolventi filozofskega študija so si morali priskrbeti spričevalo o absolutoriju, da bi tako direktorjem višjih študij olajšali pregled nad svojim opravljenim študijem, predvsem nad tistimi specialnimi študijskimi usmeritvami, ki jih je zahteval izbrani višji fakultetni študij. Tako je moral direktor filozofskega študija, ki je izdal spričevalo, na kraju navesti tudi fakultetni študij, za katerega se je slušatelj pripravljal na filozofskem študiju. Študentom drugih študijskih stolic je bilo dano na izbiro, da si oskrbijo spričevalo o absolutoriju ali pa da se zadovoljijo s posameznimi semestralnimi in letnimi študijskimi spričevali.
Primeri ponarejanja spričeval so bili dokaj pogosti, kar so si razlagali na ta način, da mladeničem ni jasna "teža takšnega prekrška". Profesorjem so zato naročali,  naj študente opozarjajo, da spada ponarejanje šolskih spričeval med prekrške kazenskega prava, za katere je predvidena zaporna kazen od šestih mesecev do enega leta. Zato so bili še posebej previdni pri tiskanju formularjev spričeval. Tiskarna, ki je prevzela v tisk spričevala, je morala guberniju dati poroštvo, da bo natisnila samo toliko izvodov, kolikor jih je bilo naročenih. Celotna naklada je bila predana guberniju, kjer so bili formularji tudi shranjeni. Študijskemu direktorju je bila z dekretom poslana le omejena količina. Ko mu je zaloga pošla, je moral zaprositi za dodatne izvode. Na kraju te procedure je študijski direktor omejeno število izvodov izročil profesorjem.

4.3.5.  Privatni študij

Poleg rednega je bil na ljubljanskem liceju mogoč tudi privatni študij. Takoj pa je treba dodati, da je bil tovrstni študij (opravljanje privatnih izpitov) na liceju kot javni učni ustanovi mogoč samo na filozofskem študiju, na teologiji in mediko-kirurgiji pa privatni študij s ciljem pridobitve javnoveljavnega spričevala ni bil dopuščen. V skladu z odlokom Študijske dvorne komisije z dne 4. aprila 1827 oziroma s sporočilom gubernija ljubljanskemu filozofskemu direktoratu 10. junija 1827 so  na filozofskem študiju v Ljubljani lahko opravljali privatne izpite samo študentje, ki so imeli v času študija svoj domicil na področju Kraljestva Ilirije. Dovoljenje za opravljanje privatnih izpitov je podeljeval ljubljanski gubernij, ki je interesentom dal tudi podrobna obvestila o modalitetah privatnega študija v Ljubljani. Dovoljenje je bilo izdano samo za eno študijsko usmeritev in za točno določeno učno ustanovo. Osebam, ki so bile v javni službi oziroma ki so opravljale kako pridobitno dejavnost, npr. zasebni vzgojitelji, privatni učitelji, privatni študij ni bil dovoljen. Privatisti so bili vezani na obstoječi študijski red. Izpite so opravljali v rednih semestralnih in letnih izpitnih terminih. Za vsak izpit so se morali prej pisno najaviti pri študijskem direktorju. V  prijavnici so navedli poleg osebnih podatkov, ki so jih potrebovali za izpolnitev rubrik glavnega kataloga, in namena prijave  tudi natančne podatke o kraju bivanja v času zadnjega semestra oziroma šolskega leta, priložiti pa so ji morali eventualno spričevalo o že zaključenem študiju, spričevalo o vseh doslej opravljenih semestralnih in letnih izpitih izbrane študijske smeri, dovoljenje gubernija za privatni študij, usposobljenostno spričevalo privatnega učitelja in potrdilo o plačilu imatrikulacijske takse in šolnine. Pri vseh teh prilogah je bila vendarle bistvena lastnoročno napisana izjava privatnega učitelja, ki je potrjevala, da je mladeniča poučeval v zadnjem semestru ali študijskem letu. Študent z bivališčem izven Ljubljane, ki se na izpitu ni mogel pojaviti skupaj s svojim privatnim učiteljem, je potreboval še potrdilo okrajnih oblasti (zemljiškega gospostva), ki je potrjevalo, da je v prijavi navedeni učitelj v zadnjem semestru ali študijskem letu res bil njegov privatni učitelj. Kolikor so se pojavili dvomi o podatkih, navedenih v pisni prijavi ali v priloženih dokazilih, si je moral študijski direktor ali gubernij pridobiti dodatne informacije in v takem primeru – tudi že po opravljenem izpitu  – do razjasnitve primera ni smel izdati spričevala. Vsa omenjena dokazila, razen potrdila o plačani šolnini, so morali po opravljenem izpitu vrniti.
Študent, ki se je prijavil na opisani način, je bil pripuščen k privatnemu izpitu. Profesorja je o izpitu obvestil študijski direktor. Prisostvovati mu je moral študijski direktor, lahko pa se ga je udeležil tudi privatni učitelj. 
"Privatni izpiti so morali potekati v še strožji obliki kot izpiti javnih slušateljev, ker privatisti niso opravljali kolegialnih izpitov in se je o njihovem znanju odločalo z enim samim izpitom." Ker so izpiti privatnih učencev potekali v rednih izpitnih rokih, so se na njih skupaj pojavljali javni in privatni učenci, prednost pa so imeli javni učenci. Pogosto so tako zlasti letni izpiti potekali kar nekaj dni. Seveda pa so morali privatni študentje opraviti izpite iz istih obveznih predmetov kakor javni študentje. Spričevalo o opravljenem izpitu iz posameznega obveznega učnega predmeta so jim mogli izdati šele potem, ko so opravili izpite iz vseh obveznih predmetov študijskega semestra ali študijskega leta. V glavni izpitni katalog in Pregledne tabele (Uebersichts-Tabellen) so bili privatni študentje vpisani tudi v primeru, če so v izpitnem roku opravljali izpit pri enem samem profesorju, pri ostalih predmetih (profesorjih obveznih predmetov) pa so bili zabeleženi z oznako "neizprašani, ker sicer ne bi bilo mogoče voditi evidence števila privatnih študentov". V opombah glavnega kataloga pa so pri privatistih vpisali datum in številko dekreta gubernija, ki jim je omogočal privatni študij, pa tudi ime, priimek, stan in bivališče privatnega učitelja. Za razliko od glavnih katalogov so bili v Pregledne tabele vključeni tudi tisti privatni študentje, ki so dobili dovoljenje za opravljanje privatnih izpitov, pa jih v tistem semestru ali študijskem letu niso opravili.
Pri neobveznih predmetih filozofskega študija so si privatisti  čas izpita izbirali sami "brez omejitev in pogojev". Vendar je  moral  biti tudi pri teh izpitih, še predvsem pri izpitih iz pedagogike in poljedelstva, katerih "spričevala so bila vedno izdana v želji za takojšen nastop službe", vedno prisoten študijski direktor. Privatni študentje, ki so opravljali izpite iz neobveznih predmetov, so bili, podobno kot pri drugih predmetih, zabeleženi v izpitne kataloge.
Omenjeno je že bilo, da je bil eden izmed pogojev za opravljanje privatnih izpitov tudi učiteljevo usposobljenostno spričevalo. Dovoljenje za privatni pouk iz obveznih predmetov filozofskega in pravno-političnega študija je bilo mogoče pridobiti s posebnim izpitom na univerzi, liceju in na filozofskih učnih ustanovah. Kandidat, ki je želel opravljati tovrstni izpit, je moral pri predmetnem študijskem direktorju ene izmed omenjenih javnih višješolskih oziroma visokošolskih ustanov habsburških dednih dežel vložiti pisno prošnjo in priložiti spričevalo o zaključnem izpitu (absolutoriju) iz svojega študijskega predmeta, spričevalo iz pedagogike z dobrim napredovalnim razredom in spričevalo o svojih moralno-religioznih vrlinah. V Ljubljani je bila prošnja s prilogami poslana na gubernij, ki je potem, ko si je pridobil mnenje policijske direkcije, odločil o usodi prošnje. Če je bilo mnenje pozitivno, je študijski direktor pripravil vse potrebno za izpit. Povsem njegova je bila odločitev, ali naj bo izpit samo ustni ali tudi pisni. V obeh primerih je pri izpitu sodeloval profesor študijskega predmeta, za katerega je kandidat želel pridobiti dovoljenje, in najstarejši profesor študijskega zavoda. Večina teh treh glasov je odločala o kandidatovi "primernosti za opravljanje privatne učne dejavnosti". Tudi v primeru kandidata z doktoratom je moral pristojni študijski direktor za izdajo potrdila pridobiti predhodno soglasje gubernija. Izpit je odpadel le v primeru, če je imel kandidat doktorat iz študijske smeri, za katero si je prizadeval pridobiti dovoljenje. Privatni pouk iz določenega študijskega predmeta namreč brez usposobljenostnega spričevala ni bil dovoljen niti osebam, ki so imele doktorat fakultete iz tega predmeta. Usposobljenostno spričevalo za privatnega učitelja študijskega predmeta, ki je moralo biti opremljeno s pečatom študijske direkcije, podpisom študijskega direktorja, datumom izpita in z besedno formulo, da je navedena oseba "sposobna in primerna za privatnega učitelja navedenega študijskega predmeta", je izdal študijski direktor. Dovoljenje za privatno poučevanje verouka dijakov ljubljanske gimnazije in študentov filozofskega študija ljubljanskega liceja je izdal škofijski ordinariat, ker je njemu pripadlo neposredno nadzorstvo nad poukom verouka. Ta dovoljenja so si seveda lahko pridobili samo duhovniki. Privatno poučevanje študijskih predmetov ni bilo dovoljeno državnim uslužbencem, advokatom in osebam, ki so se ukvarjale z zasebnimi dejavnostmi, ker so menili, da jim osnovna poklicna dejavnost onemogoča "redni, kontinuirani privatni pouk". Ker je obstajala nevarnost, da bi privatno poučevanje preraslo "v privatne šole", ni bilo dovoljeno poučevati  "skupaj več sinov različnih družin" isti študijski predmet.
V skladu s patentom o kolkih je to spričevalo moralo biti kolkovano in pri blagajni študijskega zavoda (licejskem ekonomu) plačana kolkovna taksa. Pač pa privatni pouk ni bil obdavčen z davkom na pridobitno dejavnost, z izjemo privatnega poučevanja "plesa, sabljanja, jezikov itd". V krajih z manj kot 4000 prebivalci, so bile vse zasebne dejavnosti, ki so bile "usmerjene v poučevanje", oproščene tega davka.
Spričevalo za privatni pouk študijskih predmetov, izdano na avstrijskih licejih in univerzah, je veljalo za dobo šestih let na vsem ozemlju habsburških dednih dežel. Rok veljavnosti je bil naveden na spričevalu. Deželna uprava pa je lahko še pred potekom roka preklicala njegovo veljavnost, zlasti v primeru, ko je privatni učitelj zanemarjal svojega učenca. Ker je Študijska dvorna komisija ugotavljala na osnovi poročil, ki jih je prejemala z učnih ustanov, da je število privatnih študentov iz leta v leto  večje, celo v krajih, kjer očitno ni bilo usposobljenih privatnih učiteljev, je s posebnim sklepom leta 1825 zahtevala strogo spoštovanje vseh predpisov o privatnem pouku in privatnih učiteljih.

4.3.6.  Šolnina in oprostitev plačevanja šolnine

Kakor smo že omenili, je uvedbo šolnine na gimnazijah, licejih in univerzah habsburške monarhije v času Jožefa II. treba gledati v zvezi z njegovim odnosom do osnovne šole in do višjega šolstva. Odločilno je bilo njegovo forsiranje osnovnega šolstva na račun "drugih, manj pomembnih šol". Ker se je izkazalo, da razpuščeno jezuitsko premoženje – združeno v eksjezuitskem fondu – kljub nasprotnim pričakovanjem še zdaleč ne bo zadoščalo za realizacijo velikega osnovnošolskega projekta, je skušal v ta namen "nekaj prihraniti na račun dosedanjih izdatkov za latinske šole, hkrati pa zmanjšati premnožičen obisk višjih šol, da bi te šole obiskovali samo sinovi premožnejših staršev". V želji doseči zastavljeni cilj je že v prvem letu svojega vladanja najavil uvedbo šolnine za vse latinske in višje šole. Posebno nadarjeni slušatelji pa naj bi prejemali štipendije, predvsem iz sredstev, zbranih s šolnino: šolninske štipendije (Unterrichtsgelder- Stipendien / Unterrichtsgelderfonds-Stiftungen). V nasprotju z višjim šolstvom  naj bi bil trivialni pouk brezplačen. Z dvornim dekretom 26. aprila 1784 je bila šolnina na višjih šolah dejansko uvedena in brezplačni pouk ukinjen. Za filozofske in mediko-kirurške študije na licejih je znašala 18 goldinarjev, za druge višje strokovne študije na univerzah pa 30 goldinarjev. Da bi breme šolnine nekoliko omilili, so določili plačevanje v desetih mesečnih obrokih, ustrezno desetim študijskim mesecem v študijskem letu. Študentje filozofskega študija so na mesec plačevali 1 goldinar, 48 krajcarjev. Učenci, ki so predložili ubožno spričevalo in bili ocenjeni z oceno prvega razreda z odliko, so bili oproščeni plačevanja šolnine. Tudi študentje teologije in tujci je niso plačevali. Če je bil slušatelj zaradi bolezni dlje časa odsoten, je bil od leta 1788 po predložitvi zdravniškega spričevala za ta čas oproščen šolnine. Leta 1827 pa je Študijska dvorna komisija odredila, da se šolnina plačuje tudi v času bolezni. 
Sprva je šolnino na ljubljanskem liceju pobiral posebni, od države imenovani uradnik, ki je zbrana sredstva vsako četrtletje nakazal finančnemu uradu. Kasneje je to nakazovala licejska blagajna (ekonomat). Tam so ostala shranjena na posebnem računu, ločena od drugih virov, dokler niso  sprejeli podrobnejših določil o uporabi tega denarja za štipendije. Vplačila šolnine so natančno registrirali v posebni "blagajniški knjigi", kjer so imena študentov posameznih študij, ki so plačali šolnino, zabeležili po abecednem redu. Vsako mesečno plačilo je bilo posebej zabeleženo in po desetih vplačilih je bila navedena celotna vsota. Primerjava  ohranjenih podatkov za nekaj let prvih dveh desetletij 19. stoletja kaže, da se šolnina v Ljubljani v tem času ni dvigala, študentom je bilo le dano na izbiro, da jo plačujejo v kovancih ali z odkupnimi listi (die Einlösungscheinen) po kurzu 250 odstotkov. Ker so šolnino plačevali mesečno, jim je licejski blagajnik za vsako vplačilo izstavil posebno potrdilo, ki so ga morali predložiti profesorju, čigar predavanja so obiskovali. Slušatelji, ki potrdil po nekaj mesecih niso predložili, so bili seveda izbrisani iz seznama plačnikov šolnine. Lahko pa so še nadalje prisostvovali predavanjem, čeprav je že Jožef II. ukazal, da morajo biti vsi redni slušatelji ne glede na to, ali nameravajo opravljati izpite in dvigniti spričevala, prisiljeni plačevati šolnino, če ne drugače, pa s kontrolo ob vstopu v predavalnice, niso pa mogli opravljati semestralnih izpitov. Vendar so bile tudi te olajšave leta 1827 dokončno odpravljene. Slušatelji, ki niso predložili potrdila o plačani šolnini, niso mogli prisostvovati predavanjem. Revnejši študentje so si sicer poskušali pomagati iz stiske tudi na ta način, da se niso vpisali v katalog rednih slušateljev, čeprav so predavanja redno obiskovali. Ljubljanski gubernij je leta 1829 za take slušatelje odredil, da morajo biti – po predhodnih opominih – nasilno odstranjeni iz predavalnic. Študijska dvorna komisija pa je po ljubljanskem guberniju leta 1833 naročila rektorju ljubljanskega liceja, da morajo seznamom rednih slušateljev in slušateljev, oproščenih šolnine, ki so jih bili študijski direktorji dolžni preverjati, priložiti originalna potrdila o vplačilu šolnine oziroma potrdila o oprostitvi  plačevanja. 
Vendar je ob tem treba omeniti, da  so določila o šolnini veljala samo za obvezne študijske predmete, za obisk predavanj prostih predmetov in za opravljanje izpitov iz teh predmetov pa šolnine ni bilo.
Instrument oprostitve šolnine je bil uveden z odlokom Študijske dvorne komisije dne 11. julija 1788 za slušatelje, ki so si tako glede svoje  marljivosti, nadarjenosti (učnega uspeha) in svojega socialnega položaja (ubožno spričevalo) zaslužili štipendijo, pa jim je zaradi omejenih sredstev študijskega fonda ni bilo mogoče podeliti. Ista pravila, ki so veljala za podelitev državne štipendije, so veljala tudi za oprostitev šolnine: veljala je za ves čas študija, izgubiti jo je bilo mogoče le zaradi malomarnosti (slabega učnega uspeha) ali slabega vedenja. 
Prošnje za oprostitev šolnine s priloženim spričevalom zadnjega semestralnega izpita in z ocenami prvega razreda ali prvega razreda z odliko je bilo potrebno nasloviti v prvih štirinajstih dneh novega šolskega leta na študijskega direktorja. Ta jih je skupaj s svojim mnenjem posredoval guberniju, ki je v roku dveh mesecev sporočil odločitev Študijske dvorne komisije.

4.3.7.  Štipendije in štipendijske (študentske) ustanove

Štipendije so po ukinitvi brezplačnega študija in po uvedbi šolnine dejansko omogočale študij sinovom revnejših slojev. 
Čeprav je bilo število prosilcev vedno večje kakor štipendijske možnosti, se je število študentov, ki so na ljubljanskem liceju prejemali štipendije, od začetka devetdesetih let 18. stoletja počasi večalo. Seznami slušateljev (ročni katalogi) in glavni katalogi ljubljanskega filozofskega študija ob prelomu stoletja kažejo sledečo sliko: šolnino je plačevalo 24 odstotkov, oproščenih plačevanja šolnine je bilo 27 odstotkov, državno štipendijo je prejemalo 15 odstotkov in zasebne štipendije 34 odstotkov. Tako je skoraj polovica študentov v tem času prejemala različne štipendije. 
Po svojem izvoru so se delile v javne (državne) in zasebne (štipendijske ali študentske ustanove). Izmed javnih štipendij so v Ljubljani podeljevali le šolninske štipendije (Unterrichtsgelder-Stipendien), licejskih oziroma fakultetnih štipendij Ljubljana ni poznala. Te štipendije – imenovane tudi štipendijske ustanove šolninskega fonda (Unterrichtsgelder-Stiftungen/Unterrichtsgelderfonds-Stiftungen) –  je leto po uvedbi šolnine ustanovil Jožef II. Iz sredstev, zbranih s šolnino, je bil ustanovljen posebni štipendijski fond, ki je zbrana sredstva razdelil na štiri dele. Največji je bil namenjen študentom prava in medicine, drugi študentom filozofije, tretji gimnazijskim dijakom in četrti učencem normalke. Štipendije iz tega fonda so podeljevali štirikrat na leto. Upravnotehnično je bilo razdeljevanje urejeno tako, da je bila ob koncu šolskega leta znana skupna vsota zbranih sredstev in da so takrat študijski in šolski zavodi oziroma njihovi direktorji že lahko vložili prošnje, kar je omogočalo, da so bile prve štipendije podeljene že v začetku novega leta. 
Iz  sredstev šolninskega fonda na Kranjskem je prejemalo v začetku 19. stoletja štipendije v višini 50 forintov 6 študentov ljubljanskega filozofskega študija, seveda pa je bilo teh štipendij že v tem času več, saj so jih podeljevali tudi študentom drugih ljubljanskih študijskih smeri pa tudi kranjskim študentom, ki  niso študirali v Ljubljani. V dvajsetih letih  je bilo vseh štipendij tega fonda 29: podeljevali so jih 8 študentom filozofije, 16 gimnazijskim dijakom in 5 učencem normalke. Letno so študenti filozofskega študija v tem času dobivali 80 forintov, gimnazijski dijaki 16 forintov in učenci normalke 30 forintov. 
Z vladarjevim ukazom dne 4. junija 1833 so bile šolninske štipendije v celoti odpravljene, obstoječa sredstva pa prenakazana na študijski fond.
Poleg državnih štipendij so redukcijo  števila slušateljev terciarnega šolstva, katero je načrtovala in izvajala država, omiljevale predvsem zasebne štipendije. Zasebne štipendijske (študentske) ustanove so bile večinoma omejene na družinske člane ali na krog družinskih prijateljev, nekatere pa niso poznale nobenih omejitev. Obstajale so tudi tako imenovane provincialne in krajevne štipendije, ki so bile namenjene samo študentom določene province ali kraja, npr. Pleterska študentska ustanova (Pleteriachische Stiftung). Ob tem je treba omeniti, da je bilo privatno štipendijsko področje s cesarjevim dekretom dne 24. septembra 1802 preoblikovano tako, da so bile odpravljene spremembe, ki so sčasoma nastale v njihovi namembnosti, in da so bile zasebne štipendije – kolikor mogoče – znova prilagojene volji njihovega ustanovitelja. 
Dežela Kranjska je v predmarčnem obdobju imela okrog 80 zasebnih štipendijskih ustanov s kapitalom v vrednosti okrog 4000 forintov, ki so jih v pretežni meri uživali učenci ljubljanskih gimnazijskih in licejskih študij. Ker so bile poimenovane po svojih ustanoviteljih, navajamo po abecednem redu njihova imena: Primož Debellak (Debelak), Janez Dimitz, Jurij Engelmann, Tomaž Erlach, Ignac Föderer, Karl Maks Gerbetz (Gerbec), Gašper Glavatitz (Glavačič), Jurij Gollmayer, Valentin Hotschewar (Hočevar), Luka Jerouschegg (Jerovšek), Matija Justin, Matija Kastellitz (Kastelic), Barbara Katzianer, Blaž Kortschet (Korže), Nikolaj Kraskovitz (Kraskovic), Andrej Krönn (Hren), Valentin Ruß (Rus), Ljubljanski glasbeni fond, Ljubljanski mestni magistrat, Lovro Lakner, Jurij Lenkovitz (Lenkovič), Luka Marenik, Jurij Mauritz (Mavrič), Polidor Montegnana, Baltazar Mugerle, Daniel Omerza, Mihael Omerza, Mihael Peintner, Jurij Pierz (Pirc), Gašper Pillat, Krištof Plankell, Pleterska ustanova, Tomaž Poklukar, Janez Bapt. Preschern (Prešeren), Anton Raab, Lovro Ratschk (Račk), Dominik Repitsch (Repič), Ignac Preschern (Prešeren), Franc Roitz (Rojc), Maks Anton pl. Rossett, Tomaž Jurij Rumpler, Adam Santner, Franz Adam Schager, Jakob von Schellenburg, Leopold Martin Scherer, Matevž Schigur (Šigur), Janez Schifferer, Matjaž Schluga (Sluga), Maria Adam Schuppe, Maks Heinrich Skarl, Jožef Skerl, Friderik Skerpin, Jakob Staricha (Stariha), Janez Andrej von Steinberg, Jurij Suppan (Zupan), Janez Thaller, Janez Anton Thallnitscher von Thalberg (Dolnitscher), Tereza Teifenbach, Jurij Töttinger, Karl Umeck (Umek), Janez Jobst Weber, Andrej Weischl, Fridrik Weitenhiller, Jurij Zeiser in dve ustanovi neznanih dobrotnikov.
Kot prezentatorji navedenih kranjskih študentskih ustanov se omenjajo deželni knez, ljubljanski mestni magistrat, ljubljanski škof, ljubljanski kapitelj, kranjski stanovi, tržaški škof, župniki posameznih župnij itd.
Podeljevanje štipendij so urejali predpisi štipendijskega reda ali določbe, ki jih je oblikoval ustanovitelj. Tako je manjše štipendije podeljevala deželna uprava, večje pa Študijska dvorna komisija. Od leta 1812 študentom ni bilo več dano na izbiro, da lahko vložijo prošnje za štipendijo ali pri svojem študijskem direktorju ali pa pri deželni upravi. Vse prošnje so morali odslej naslavljati na študijskega direktorja, ki jih je pregledal, izločil neutemeljene in vse skupaj v dveh mesecih po začetku študijskega leta poslal na gubernij. Prejem državnih štipendij (iz fonda šolnin) je bil pogojen z učnim uspehom prvega razreda in "s primernim vedenjem v skladu s predpisi", "Njegova Visokost  je podeljevanje in uživanje štipendije ex jure sanguinis aut loci (družinskih in krajevnih štipendij, op. J. C.) omejila v toliko, da je ni mogel prejeti nihče, ki ni imel ocene prvega razreda; če pa je v času študija dosegel slabši uspeh ali bil iz verouka in vedenja ocenjen z oceno drugega napredovalnega razreda, mu je bila štipendijska ustanova takoj odvzeta". Prošnjam za štipendije je bilo potrebno priložiti ubožno spričevalo, ki sta ga izdala pristojna krajevna oblast (zemljiško gospostvo) in župnik, spričevala obeh zadnjih študijskih semestrov ter certifikat o cepljenju proti kozam, prošnjam za štipendije iz privatnih študijskih ustanov pa še potrdilo o izpolnjevanju pogojev, ki jih je določil ustanovitelj štipendijske ustanove. Vlagati so jih mogli samo od koncu šolskega leta do konca novembra ali sredine decembra. Gimnazijski dijaki ali bodoči gimnazijci so predložili spričevalo o končani nemški šoli (osnovni šoli), to je spričevalo o zaključnem izpitu na normalki ali glavni šoli. Seveda pa privatnih štipendij, ki so bile določene za študente, ni bilo mogoče podeljevati učencem, ki so končali nemško šolo. Prošenj, ki niso bile vložene v predpisanem terminu, niso upoštevali.
Provincialne in krajevne štipendije so se lahko podeljevale študentom iz drugih krajev in dežel le v primeru, če študentov, ki so jim bile namenjene, ni bilo ali če niso izpolnjevali pogojev. Ob pogoju, da je upravičenec redno dostavljal spričevala s predpisanim študijskim uspehom in primernim vedenjem, so štipendije izplačevali mesečno. Tudi privatne štipendije so bile v primeru slabega učnega uspeha ali slabe ocene iz vedenja takoj odvzete. Vendar je ob tem treba dodati, da slušatelj, ki je bil pri izpitih prvega semestra ocenjen z drugim napredovalnim razredom, štipendije ni takoj izgubil, ampak mu je bila dana možnost, da je pri letnih izpitih popravil svojo oceno in obdržal štipendijo, v nasprotnem primeru pa mu je bila seveda odvzeta. Štipendijski predpisi so določali, da je le štipendist, ki je pri semestralnih izpitih prejel oceno tretjega napredovalnega razreda, štipendijo nemudoma izgubil. Z vladarjevim odlokom je bila leta 1823 za primere, ko profesor na osnovi kolegialnih izpitov pri semestralnem izpitu ni mogel dati boljše ocene kot oceno tretjega razreda, predviden ponovni izpit, ki se ga je udeležil tudi študijski direktor, in če tudi sedaj ni bila možna boljša ocena, je študijski direktor obvestil gubernij o odvzemu štipendije. Seveda pa so bili štipendisti, ki so pri letnih izpitih ob koncu študijskega leta prejeli oceno drugega napredovalnega razreda, primorani – če so hoteli obdržati štipendijo – opravljati popravne izpite. Posledica neuspeha na ponavljalnih (popravnih) izpitih je bila odvzem štipendije. Ponovna določila Študijske dvorne komisije iz julija in avgusta 1833 o odvzemu štipendij so v bistvu potrjevala že uveljavljeno štipendijsko ureditev, ki je določala, da takojšen odvzem štipendije nemudoma sledi v primeru, ko je štipendist prejel oceno tretjega napredovalnega razreda iz enega od obveznih učnih predmetov ali oceno neprimernega vedenja. Tudi ocena drugega razreda iz istega predmeta v dveh zaporednih semestrih je imela za posledico izgubo štipendije, saj je nadaljnje uživanje štipendije omogočala le ocena prvega razreda iz vseh obveznih predmetov. Po predpisih štipendijskega reda štipendistom ni bilo dovoljeno ponavljati posameznih letnikov, ker bi šlo "poskusno leto" na račun drugih pretendentov za štipendijo. Da bi preprečili posameznikom uživati v istem času dve ali celo več štipendij avstrijske provenience, je že odlok Študijske dvorne komisije iz leta 1795 za take primere odrejal takojšen odvzem obeh štipendij in takim študentom vnaprej onemogočil dostop do kakršnekoli nove štipendije. Natančno evidenco štipendistov so na osnovi odloka Študijske dvorne komisije vodili v posebni Knjigi za podaljševanje štipendij (Führung der Vormerkbüchern), kamor so vpisali vsa potrdila, ki so omogočala nadaljnje podeljevanje štipendij.

4.3.8.  Verskovzgojne obveznosti

Omenili smo že, da so v začetku 19. stoletja izšli predpisi, ki so urejali pouk verouka na avstrijskih gimnazijah in filozofskih študijih. Odslej je morala imeti vsaka gimnazija in vsak filozofski študij svojega učitelja verouka. V Ljubljani je bil na gimnaziji v začetku študijskega leta 1804/5 nastavljen svetni duhovnik Johann Kucher, na filozofskem študiju pa leto kasneje Matevž Ravnikar, oba sta opravljala tudi dolžnosti ekshortatorja, prvi za gimnazijsko ustanovo, drugi za filozofski študij (exhortator academicus).  Svete maše in ekshorte za gimnazijske in licejske učence so namreč morale biti med sabo povsem ločene.
Ker je vlada namenjala verski in moralni vzgoji posebno velik pomen, so se morali slušatelji in profesorji skupaj udeleževati nedeljskih svetih maš.  "V času akademske božje službe naj bi bil vstop v cerkev – ob upoštevanju lokalnih razmer – kolikor mogoče omejen ne samo ženam, ampak tudi drugi javnosti."
Leta 1819 je bila splošna spoved, ki je bila doslej zapovedana za nedelje in praznike, omejena toliko, da je morala študirajoča mladina k spovedi petkrat na leto: v začetku šolskega leta, za božič, veliko noč, binkošti in ob koncu šolskega leta. 
Vendar je Študijska dvorna komisija že februarja 1821 zahtevala vrnitev na prejšnje stanje, ko je ugotavljala: "Mladini primanjkuje višjih in vzpodbujajočih motivov. Večkrat se je že izmaknila spovedi celo s predajo napačnih potrdil o udeležbi. Razen tega pa tudi pri starših ni več opaziti prave pobožnosti in dobrih primerov."
Do izraza so prišla tudi nasprotna mnenja, ki so ugotavljala, da ni mogoče kontrolirati mladino vsako nedeljo in vsak praznik. Gledano v celoti pa je prevladalo stališče, da se ponovno uvede stara ureditev, in tako je cesar Franc II. (I.) 15. aprila 1821 podpisal predloženo resolucijo.
Po sveti maši so se slušatelji udeležil polurne ekshorte (duhovnega opominjevalnega nagovora), ki jo je po pravilu vodil profesor verouka,  samo v izjemnih primerih ga je lahko zamenjal drug duhovni profesor. Ekshorte so bile do leta 1827 v predavalnicah (učnih prostorih), potem pa izključno v licejski kapeli ali v cerkvah po mestu. Vsebina teh verskih nagovorov se je ukvarjala predvsem z obveznostmi  študirajočih tako do njih samih kakor tudi do soljudi; še prav posebej so poudarjali "veliko škodo, ki jo morali in hišni sreči napravi zanemarjanje obveznosti do staršev."  Voditeljem ekshort se je zdelo nujno, da so svarili "mlade pred številnimi nevarnostmi v njihovi starosti", izrecno so izpostavljali "nevarnosti duha časa" pa tudi nevarnosti, ki so izhajale iz okolja, kjer so bivali (mrzle zime, prevroča poletja).
V spisu  neznanega mladeniča filozofskih študij ljubljanskega liceja je opazen kritičen odnos do teh opominjevalnih nagovorov (ekshort): "Ob nedeljah in praznikih je bila z mašo povezana še tako imenovana ekshorta, nekakšna oblika pridige, povsem hvalevredna ustanova, če bi jo učitelj verouka uporabil za to, da bi vplival na sprejemljivo mlado dušo in predaval praktično moralo. Namesto tega je bil to del božje službe, ki je slušateljem vzbujal vtis čiste formalnosti. Če so že pridige brez okusa in  duha, so ekshorte usmiljenja vredne. Mislijo, da je za učence vse dobro. Marsikateri veroučitelj vidi v teh spodbujevanih govorih priložnost izraziti svoj gnev nad različnimi študentskimi budalostmi. Tako so svoje nagovore povezali z različnimi pikantnostmi, kjer se ni moglo dvomiti, za koga gre, in tako so ekshorte pogoste dobile humorističen značaj. Res čudovit v tem pogledu je naš veroučitelj. Možu je  povsem enostavno preiti z evangelija o ozdravljenju slepega na kozlovsko igro ali  vzeti za primer Pavlovo pismo Rimljanom in pripovedovati, kako že nekaj časa opaža pri nekem učencu v zadnjem žepu suknjiča pipo za tobak. Nepozabna mi bo ostala  nedelja, ko je dobri oče bral evangelij o poroki v Kani Galilejski, v  ekshorti pa to povezal s škodljivostjo in pregrešnostjo kajenja tobaka. Ob tej priliki je opisal vse dosegljive vrste tobaka z izrednim poznavanjem njihovih tehničnih lastnosti, in to v pravem retoričnem zanosu, da smo učenci pokali od smeha."
Dispenzo od obiska svete maše so akceptirali samo v primeru bolezni, opravičila pa so morali učenci sestaviti sami in jih predložiti v pisni obliki. Neki mladenič ga je leta 1819 poslal Matevžu Ravnikarju, direktorju filozofskega študija ljubljanskega liceja, s sledečo vsebino: "Visokospoštovani gospod direktor! Danes sem bil pri pouku. Postalo mi je slabo, tako da sem moral oditi domov. Nisem bil več zmožen, da bi opravil svoje obveznosti. Odsvetovani so mi bili vsi duševni napori. Nasvet sem moral upoštevati. Za jutri sem se odpovedal šoli in za nedeljo ekshorti. Tisočkrat prosim za oprostitev, da sem to storil. Moja volja je najboljša, toda postal sem nesposoben storiti to, kar bi moral. Hočejo me poslati na deželo. Moram se pokoriti. Sam čutim, da je moj položaj nevaren. Nerad se ločim, posebno od Vaše Visokosti, ki ste me vedno obravnavali s tolikšno naklonjenostjo. S solzami pa tudi z globokim spoštovanjem Vam povsem vdani služabnik."
Po letu 1828 študentom več ni bilo potrebno pisati opravičil, ampak so morali predložiti zdravniško ali kirurško spričevalo.
Reden obisk verskih obveznosti so morali profesorji stalno nadzorovati in je bistveno vplival na oceno iz vedenja.
Študirajočim redovnikom je bilo omogočeno, da so duhovne vaje opravljali v skladu s svojimi redovnimi pravili v svojih samostanih. Študenti teologije so opravljali duhovne vaje ter nedeljske in praznične duhovne obveznosti v semenišču. Redovnim duhovnikom, gojencem semenišča in nasploh vsem študentom teologije se z dovoljenjem škofa za določen čas ni bilo potrebno udeleževati skupnih akademskih božjih služb. Podrobnejša določila o kraju in uri  obveznih akademskih božjih služb  kakor tudi  nadzorstvo nad prisotnostjo študirajoče mladine je določal gubernij v popolnem soglasju s škofijskim ordinariatom, kateremu je tudi v Ljubljani pripadlo v skladu z določili vladarja popolno in neposredno nadzorstvo nad celotnim religioznim izobraževanjem mladine. 
Študenti teologije, ki so bivali izven semenišča (eksternisti) in študirajoči redovniki, ki zaradi krajevnih razmer niso mogli sodelovati pri božjih službah v svojih semeniščih, samostanih ali kapiteljski cerkvi, so se morali ob nedeljah in praznikih udeleževati licejskih akademskih božjih služb.

4.3.9.  Disciplinski predpisi

Poleg izpolnjevanja verskih obveznosti je bilo prav vedenje študirajoče mladine neprestano kontrolirano.
Leges academicae so določale, da se morajo slušatelji točno ob začetku pouka pojaviti v predavalnicah (razredih) in svoja mesta zavzeti pred prihodom učitelja. V skladu z dvornim dekretom z dne 4. oktobra 1790 so bile tudi klopi v predavalnicah ljubljanskega liceja numerirane in številke klopi vnesene v glavne kataloge, da bi tako mogli lažje kontrolirati navzočnost študentov. Istočasno so izšla navodila, da naj učenci sedeže med semestrom menjajo, da bi onemogočili tesnejše povezave med slušatelji. Samovoljna menjava sedežev brez vednosti profesorja ni bila dovoljena. 
Dvorni dekret z dne 23. julija 1804 je ponovno predpisal reden obisk predavanj. Odsotnost učencev je bila tako kakor pri ekshortah opravičljiva samo s pisno izjavo.
Med predavanji so morali slušatelji marljivo poslušati, izrecno prepovedano je bilo motiti pouk s klepetanjem in samovoljnimi izjavami. Tako je npr. ohranjeno poročilo iz leta 1818, ki sporoča, da je 17. decembra preteklega leta popoldne med četrto in peto uro v neki predavalnici nastal hrup in vpitje. Nato so profesorji uvedli preiskavo, da bi kaznovali krivce, predvsem pa neposrednega povzročitelja. Potem ko so se trije storilci sami javili, so prejeli v prisotnosti filozofskega študijskega direktorja, profesorjev, staršev in študijskih kolegov strogi ukor. Eden izmed vodij je nato sam izstopil iz študija, da bi se izučil za trgovskega pisarja (Contorist),  njegov oče pa se je zavzel, da bo vedenje svojega sina strožje nadzoroval oziroma  da bo postavil  sina pod posebno nadzorstvo. "Od tega ukrepa so si obetali zdravilni učinek".
Ne samo med šolskim letom, ampak tudi v prostem času so se morali slušatelji ravnati po točno določenih predpisih: "Primerne zabave s sošolci, gibanje na prostem in vaje za okrepitev telesne vzdržljivosti so dovoljene, če potekajo pod nadzorstvom učitelja ali starejših oseb. V njihovi prisotnosti se lahko pojavljajo na javnih mestih, brezdelno kolovratenje, zabave in srečanja na prostem brez vsakršnega nadzorstva, katera povečini spremljajo samovoljne bravure, nagajanje, prepiri in pretepi, pa so v celoti prepovedani".
Veliko pozornost so namenjali prepovedi obiskovanja gostiln. Policiji je bilo naročeno, da študirajočo mladino v takem primeru nemudoma ovadi študijskemu direktorju. Ta pa je moral opozarjati profesorje, naj pri oblikovanju ocene iz vedenja na primeren način upoštevajo kršitve teh določil. 
Leta 1824 je ljubljanska mestna policija dobila sporočilo, da se je več študentov filozofskega študija srečalo v gostilni pri Šolskem trgu  in da so se tam "igrali in predajali brezdelju", namesto da bi prisostvovali predavanjem. Nekateri med njimi so bili policiji že znani, ker so bili brez rednega bivališča in so se "predajali pesniškemu načinu življenja". Ni preostalo drugega kot poklicati starše in jih pozvati, "naj izvajajo strožji nadzor nad svojimi sinovi in naj jim pomagajo najti redno zaposlitev".
Stalne udeležence študentskih pivskih druščin so kaznovali v skrajnem primeru tudi z nekajdnevnim policijskim zaporom brez hrane. Gimnazijski dijaki so prisluženo zaporno kazen razen v policijskem zaporu lahko odslužili tudi v šolskem  zaporu, ki pa ga niso mogli uporabljati za vsak prekršek. Prekrške in kazni gimnazijskih učencev so razvrščali v več skupin. Pri manjših prekrških naj bi "storilca – za dobro njegove duše in za njegovo dobro počutje" – najprej opomnili na štiri oči, nato javno pred sošolci, na kraju pa slavnostno pred gimnazijskim prefektom in v prisotnosti učencev. V primeru lenobe so bili učenci opomnjeni, da bodo ponavljali razred. Pri nadaljnji nemarljivosti so njegovi učitelji lahko zahtevali izključitev iz gimnazije. Pri moralnih deliktih je večinoma sledila zaporna kazen, ki je smela trajati največ 24 ur in so jo smeli uporabljati pri posameznem učencu samo enkrat. Pri ponovitvi prekrška so učenca takoj izključili iz gimnazije. Telesne kazni so bile prepovedane.
Akademski zakoni, ki so izšli 8. oktobra 1825, so utemeljevali strog nadzor nad vedenjem študirajoče mladine: "Brezhibno vedenje, čistost duše, spoštovanje predpostavljenih in ustrežljivost do vsakogar in končno čisto in neoporečno življenje jih (akademike, op. J. C.) razlikuje od običajnih množic. To naj bi bile edine, stalne odlike mladega akademika."
V aktih se v zvezi s študentskim obiskom ljubljanskih gostiln pogosto omenja igranje biljarda. Ker so študentje imeli večinoma premalo denarja za prave igre, so se vadili v stranskih gostilniških sobah, ki so bile često tako temne, da so "porabili nekaj časa, da so sploh ločili biljard od žoge".
Velike skrbi so vladi povzročali idejni vplivi iz Nemčije, ki so se v akademskih krogih vse bolj širili. Znani Sklepi iz Karlsbada (Kalsbaderbeschlüsse), ki so začeli veljati leta 1819, so predvidevali sankcije proti "tajnim, neavtoriziranim združenjem na univerzah", kamor so prištevali predvsem "turnerska združenja" in "splošna študentska združenja". V primeru odkritja  so bili člani takšnih združenj izključeni iz učne ustanove in se v avstrijsko-nemških deželah tudi niso več mogli vpisati na kak drug visokošolski zavod. Tujim slušateljem pa je bilo z izdajo reverza de non amplius redeunda prepovedano bivanje v vseh cesarsko-kraljevih deželah.
V zvezi s tem je potrebno omeniti, da tujci na avstrijskih visokošolskih učnih ustanovah praviloma niso mogli študirati. Načeloma je bil prepovedan tudi študij avstrijskih mladeničev v tujini. Na tujih visokošolskih ustanovah pridobljena spričevala v avstrijskih dednih deželah niso veljala. Kdor se je hotel potegovati za uradniško službo, je moral kljub absolviranemu študiju v tujini ponoviti celoten študij na avstrijski študijski ustanovi in si pridobiti avstrijsko spričevalo o zaključenem študiju ali absolutoriju.  
Omenjeno je že tudi  bilo, da je dvorna pisarna že leta 1804 opazila, da v licejske in univerzitetne centre prihajajo mladi ljudje iz domovine in tujine pod pretvezo, da nameravajo študirati, se v ta namen pri profesorjih vpišejo, šole pa redko ali sploh ne obiskujejo niti ne opravljajo izpitov. "Ker takšnih klatežev in brezdelnežev nikjer ni mogoče prenašati", je bilo  študijskim in fakultetnim direktorjem ukazano, da po vsakem semestralnem izpitu sporočijo policijskim upravam seznam teh mladeničev z navedbo njihove starosti, rojstnega kraja, študijske smeri in poklica staršev. Medtem ko so morali tuji slušatelji, ki "se niso mogli izkazati s primerno zaposlitvijo za življenje, v takem primeru takoj zapustiti cesarsko-kraljeve dežele," je bilo staršem avstrijskih študentov, "svetovano, naj svoje sinove, ki nimajo nadarjenosti ali veselja za študij, na kak drug način vzgojijo v dobre in koristne državljane". 
Pri vpisu so bili študijski direktorji dolžni zahtevati od študentov pisne podatke o kraju njihovega bivanja v času študija: hišno številko bivališča in ime lastnika bivališča. Nato je študijska ustanova tako zbrane podatke o bivališčih svojih študentov posredovala mestnim oblastem, le-te so jih primerjale s svojimi podatki o lastnikih stanovanj, ki so imeli dovoljenje za oddajo stanovanj. Študijski direktorji so morali tudi paziti, da mladina ne biva v stanovanjih, katerih lastniki niso imeli dovoljenja za oddajo stanovanja. 
V zvezi z jurisdikcijo so študentje v kazenskih primerih spadali v pristojnost kriminalnih sodišč, ki pa so morala rektorja obvestiti o "priprtju civilnega uradnika". Po 221/I členu kazenskega zakonika so imatrikulirani študentje spadali v pristojnost mestnega magistrata. V primeru suma kaznivega dejanja je bilo rektorja potrebno obvestiti tako o rezultatih preiskave kakor tudi o eventualno izrečeni kazni.

4.3.10.  Študijsko leto in počitnice

V obravnavanem obdobju čas glavnih visokošolskih počitnic ni bil vedno v istem letnem obdobju.
V zadnjem desetletju 18. stoletja so glavne študijske počitnice trajale od 1. septembra do 15. oktobra. Leta 1805 so bile postavljene v čas od 14. septembra do 3. novembra, leta 1822 od 8. septembra do 3. novembra, leta 1829 pa od 8. avgusta do 30. septembra.
Odlok Študijske dvorne komisije, ki je bil 10. januarja 1830 posredovan tudi Ilirskemu guberniju, je določal, da se velike počitnice prestavijo na mesec avgust in september, "vendar  tako, da z zakonom določeni čas trajanja ni prekoračen".
Vsaka učna ustanova je morala določiti začetek počitnic tako, da so se končale z zadnjim dnem septembra in da se je pouk začel na vseh študijskih ustanovah avstrijsko-nemških dežel na isti dan, to je 1. oktobra. V drugi polovici predmarčnega obdobja je bil tako na ljubljanskem liceju čas glavnih počitnic podaljšan s šestih na sedem tednov, predvsem pa so bile – kot rečeno – glavne počitnice prestavljene konec dvajsetih let z jesenskih mesecev septembra in oktobra na poletni mesec avgust in na prvi jesenski mesec.
Božične počitnice so že od jožefinskega obdobja, ko so bile poenotene, trajale dva praznična dneva, na  božiča in sv. Štefana, leta 1818 pa je Študijska dvorna komisija odredila, da trajajo božične počitnice od 24. decembra do vključno novega leta. Toda že leta 1822 je isti organ spremenil svoj sklep in za božič ponovno določil le dva že omenjena pouka prosta dneva, "v skladu s praznovanjem novega leta" pa še dan pred novim letom. V ostalih dneh med božičem in novim letom so bila normalna predavanja.
Velikonočne počitnice so se začele v sredo velikega tedna in trajale do torka po veliki noči. Pouka ni bilo tudi za binkošti.
V treh pustnih dneh predavanj ni bilo. Vsakemu novoizbranemu rektorju je bila dana možnost, da v ta namen določi en prosti dan. V času semestralnih počitnic – v dneh pred veliko nočjo – je vsak profesor imel normalna predavanja, če takrat njegovi učenci niso opravljali izpitov.
Med tednom so bila od terezijanskih časov dalje predavanja v ponedeljek, sredo, petek in soboto, vsak dan po štiri ure (dve dopoldne in dve popoldne), v torek in četrtek pa le dve uri popoldne. Leta 1805 je cesar Franc I. določil četrtek za pouka prosti dan (recreatio), "če v tednu ni nobenega praznika,  je pouk v torek dopoldne in popoldne". 
Leta 1818 je Študijska dvorna komisija določila posebej za univerze in liceje, da poleg nedelje in praznikov z izjemo mediko-kirurškega študija ni predavanj tudi "v torek popoldne in v četrtek, če pa je v tednu praznični dan, je pouk tudi v torek popoldne". Za mediko-kirurški študij je bilo izrecno določeno, da je pouka prosta samo nedelja.
V času glavnih počitnic so slušatelji, ki so bili z dežele, odpotovali domov k svojim družinam, posamezniki pa so odpotovali v druge avstrijske province ali celo v tujino.  "Po veljavnih predpisih o potnih listih si mora vsak podložnik za čas bivanja v drugi provinci priskrbeti od oblasti potni list". Strogo ravnanje po tem predpisu je bilo še toliko bolj nujno, ker je bilo le na ta način "mogoče preprečiti potvorbe" in tako "tudi iz tega nastale nerede".
Tako je bila npr. za potovanje v Nemčijo brez avstrijskega potnega lista zagrožena kazen policijskega zapora od sedmih mesecev do enega leta.
V začetku leta 1823 se je Ilirski gubernij pritoževal, da številni študentje potujejo s spričevali, in poudaril, da "spričevala niso legalni potni listi oziroma legalni potni dokumenti". Da bi preprečili potovanja zgolj s spričevali, je bilo študijskim direktorjem ukazano, da morajo ob začetku in koncu šolskega leta opomniti študente na obstoječe predpise o potnih listih, da bi se tako lahko tisti, "ki študirajo (v Ljubljani, op. J. C.) iz drugih provinc, oskrbeli za čas tukajšnjega bivanja z rednimi potnimi listi svojih oblasti in da jim vlada (gubernij, op. J. C.) za pot domov, ne glede na vzrok, ne bo izdala potnega lista".
5.  Študijske (fakultetne) stolice

Mnenje grofa Rottenhana, da se "javni pouk ne more prepustiti niti sistemskim stremljenjem in željam znanstvenikov niti okusu neizkušene mladine", se je po kratkem vmesnem leopoldinskem reformnem dogajanju znova približalo jožefinskemu mišljenju. Država je posameznim študijem še enkrat nadela prisilni jopič; navezala profesorje na obvezne učbenike in študente na omejujoče predpise o obveznem obisku predavanj in o obveznih izpitih. Vendar bi bilo povsem napačno mišljenje, da je študijski proces s tem popolnoma okorel; nasprotno, neprestano so ga prilagajali novim izobraževalnim potrebam. Razgibanost v mišljenju in dejanjih ni izginila, na ta način so bile učne vsebine posameznih študijskih načrtov – sprva v kratkih časovnih razdobjih – neprestano postavljane pod vprašaj in neprestano modificirane. Vprašanja pouka in učenja so ostala predmet diskusije tudi v času, ko je bil cesar Franc I. vedno redkeje pripravljen na spremembe in ko cesar Ferdinand I. nanje sploh ni bil pripravljen. Prav neprestano odpiranje novih horizontov je omogočilo vedenje o smereh in ciljih možnega razvoja, čeprav jih v tem času ni bilo mogoče udejaniti. To je bila doba, ki ni položila samo osnove za daljnosežne spremembe, ampak je dala – sicer v omejenem obsegu – tudi nekatere znanstveno pomembne rezultate. 

5.1.  Filozofski študij

Od srednjega veka dalje obvezna uvodna stopnja univerzitetnega študija, ki je bila predstavljena kot pripravljalni kurz za prave "poklicne študije", je zašla v Avstriji v prvi polovici 19. stoletja tudi v središče javnih razhajanj. 
Študijska revizijska komisija je videla v reformi filozofskega študija "svoje najpomembnejše opravilo". Filozofski študiji naj bi imeli nalogo, da toliko izpopolnijo višjo izobrazbo, "da bodo študenti sposobni ... pridobiti si z lastnim študijem nujno potrebna poklicna znanja oziroma si kot strokovnjaki (znanstveniki) utreti pot na področje znanosti". - "Vse filozofske učne usmeritve niso za vse študente enako pomembne, toda določena temeljna znanja so neizogibna za vse, ki težijo po višji izobrazbi." Zato je načrt filozofskih študijev predvideval ločitev "v tisti del, ki kot  pripravljalni študij pride v poštev glede na v družbenem življenju nujna in koristna znanja, in v tisti del, kjer je pravzaprav tista snov, ki se imenuje filozofija oziroma z učenim strokovnim izrazom fakultetni študij". Predlogi so tako poudarjali na eni strani nujnost splošne izobrazbe in so zato zatrpali triletni filozofski študij z množico študijskih predmetov, na drugi strani pa so stremeli tudi po nekem višjem filozofskem študiju, ki bi bil enak teologiji, pravu in medicini. Višji filozofski (fakultetni) študij naj bi obsegal tri oddelke: metafizično-kritični, zgodovinski in fizikalno-matematični. Prva dva naj bi vsebovala predavanja o zgodovini in kritiki najbolj znamenitih filozofskih sistemov, kritiko zgodovine in arheologije, historično-literarna pojasnila o rabi zgodovinskih virov in pomožne študije, predvsem kronologijo.
Toda daljnosežne razvojne ideje Heinricha Franza von Rottenhana je nova ureditev filozofskega študija, ki jo je cesar razglasil 12. julija 1805, v veliki meri negirala. Filozofski študij je bil na licejih in filozofskih učnih ustanovah organiziran dvoletno, samo na univerzah je trajal vsaj tri leta.
Predmetnik dvoletnih filozofskih študij je obsegal v prvem letniku teoretično filozofijo (4 ure na teden), matematiko (8 ur na teden), občo zgodovino (3 ure na teden), grščino (1 uro na teden) in verouk (2 uri na teden), v drugem letniku pa praktično filozofijo (4 ure na teden), fiziko (8 ur na teden), občo zgodovino (3 ure na teden), grščino (1 uro na teden) in verouk (2 uri na teden). 
Navedeni predmeti, tako imenovani predmeti "prve skupine", so bili neobhodno potrebni za nadaljnji študij in jih je moral spoznati vsak slušatelj na licejih ali na univerzah ne glede na svojo bodočo študijsko pot in ne glede na bodoči poklic. Imeli so torej enotno vzgojno-izobraževalno nalogo in so sestavljali splošnoizobraževalno osnovo nadaljnjih, poklicno že diferenciranih licejskih ali univerzitetnih študij. Brez večjih sprememb – le z omejitvijo na najnujnejše – so ostali v predmetniku ljubljanskih filozofskih študij filozofija, matematika (samo elementarna) in fizika, ki jim je bila sedaj pridružena še grščina, splošna zgodovina in verouk. Za študij teh predmetov sta bili, kot že rečeno, določeni dve leti na licejih in na univerzah. V Ljubljani je bil s tem filozofski kurz zaključen in absolventi ljubljanske filozofije so lahko "kot že dotlej nadaljevali višje študije, vendar samo na licejih". - "Kdor pa je hotel študirati pravo, teologijo ali medicino na univerzi, je moral, ne glede nato, ali je prebil prvi dve leti na univerzi ali na liceju, kot je to že dotlej veljalo – končati še tretji letnik". 
Prav tretji letnik je imel za vse tri veje višjih strokovnih (fakultetnih) študij obvezen študijski predmet: "višji študij klasikov za oblikovanje okusa". Slušatelji triletnega univerzitetnega filozofskega študija so torej dobili tudi višjo splošno izobrazbo. Tako je triletni filozofski študij obsegal v prvem letniku teoretično filozofijo (4 ure na teden), občo zgodovino (3 ure na teden), matematiko (8 ur na teden), verouk (2 uri na teden) in grščino (1 uro na teden);  v drugem letniku praktično filozofijo (4 ure na teden), občo zgodovino (3 ure na teden), fiziko (8 ur na teden), verouk (2 uri na teden) in grščino (1 ura na teden). Tretji letnik je, kot že rečeno, obsegal za vse slušatelje obvezni predmet: študij klasikov za oblikovanje okusa (5 ur na teden) in verouk (2 uri na teden), nato pa je sledila učna ponudba, ustrezna bodoči strokovni usmeritvi slušatelja, in sicer pravo: avstrijska državna zgodovina (3 ure na teden), medicina: splošno naravoslovje (4 ure na teden) in grška filologija (2 uri na teden). 
Navedeni predmeti, ki so prispevali k usposabljanju za določeno študijsko oziroma poklicno usmeritev, so bili kot pripravljalni predmeti za to ali ono fakultetno študijsko usmeritev obvezni samo za tiste študente, ki so se ustrezno usmerili. Ker ljubljanski filozofski študij ni poznal tretjega letnika, tu niso predavali teh predmetov. Razen tega je obstajala v okviru druge skupine še vrsta predmetov (dvanajst) kakor tehnologija, prirodopis (kmetijstvo), estetika, matematika (praktična geometrija), zgodovina filozofije, zgodovina umetnosti in znanosti, pedagogika, diplomatika in heraldika, numizmatika, astronomija kakor tudi različni moderni jeziki, ki so bili sicer v zvezi s tem ali onim poklicnim študijem, vendar  ni bilo mogoče predvideti, da jih bo v izbranem poklicu vsakdo potreboval, zato so jih priporočali, niso pa bili obvezni. Kakor bomo še videli, so vrsto od teh izbirnih oziroma neobveznih predmetov v Ljubljani predavali.
Sicer pa za ljubljansko filozofijo velja, da je bila v prvih letih 19. stoletja zasedena nepopolno, pogosto samo s tremi ali največ štirimi učnimi močmi. Tako je v prvih dveh letih filozofijo predaval Franz Wilde, matematiko Anton Gruber in fiziko Jernej Schaller; leta 1804 je fiziko predaval Janez Filip Neumann, matematiko pa Jožef Jenko. Šele leta 1807, leto za Celovcem, je imela ljubljanska dvoletna filozofija zasedena vsa mesta s šestimi učnimi močmi: teoretično in praktično filozofijo je predaval Franz Wilde, fiziko Franc Prem, splošno zgodovino Jožef Mauss, elementarno in uporabno matematiko Jožef Jenko, grščino z literaturo Luka Burger in verouk Matevž Ravnikar, ki je bil tudi akademski ekshortator. Študijski direktor ljubljanskega filozofskega študija je bil v prvem predmarčnem obdobju Franz Wilde. 
"To je povsem v skladu s filozofskim učnim načrtom iz leta 1805, ki je določil razliko med triletnim filozofskim študijem na univerzah in dveletnim na licejih. Zato bo imelo filozofsko učilišče na mojih univerzah odslej to odlično prednost, da se bo učila tu filozofija v svojem obsegu ... Ona manj popolna filozofska učilišča (na licejih itd.) se morajo spraviti s temi popolnimi v tako razmerje, da je možen prestop z onih na ta  ... Filozofski učni tečaj naj traja praviloma na licejih in manjših zavodih te vrste dve leti, na univerzah pa kakor doslej tri leta."
Obravnavani študijski načrt jasno kaže, kolikšna je bila razlika med licejem in univerzo že zgolj na stopnji pripravljalnih, filozofskih študij. Katalogi ljubljanskega filozofskega študija in matrika ljubljanskega liceja nedvoumno potrjujejo, da ljubljanska filozofija v avstrijskem predmarčnem obdobju nikoli ni imela treh letnikov, ampak vedno samo dva (logiko in fiziko). Podobni dvoletni filozofski kurzi so – poleg Ljubljane – med drugim obstajali tudi v Gorici, Celovcu, Gradcu, Salzburgu, Linzu, Zagrebu, Benetkah (po letu 1814), Milanu (po letu 1814), medtem ko so imele univerze na Dunaju, v Lvovu, Paviji, Padovi itd. še tretji letnik ali estetiko.
Po obnovitvi avstrijske oblasti na ozemlju Ilirskih provinc, ki so jih dunajski centralni organi imeli za novopridobljene dežele, je ljubljanski filozofski študij novembra 1813 z uvedbo dveh stolic postal ponovno enak celovškemu in zagrebškemu, medtem ko je graški licej v šolskem letu 1813/14 dobil še tretji filozofski letnik, ki ga je obdržal do konca šolskega leta 1823/24, do nove študijske ureditve filozofskega študija, ki je tretji filozofski letnik odpravila tudi na univerzah. 
Tretji letnik filozofije, ki je bil pogoj za vpis na "fakultetne študije", so tako mogli absolventi ljubljanskega dvoletnega filozofskega študija končati na Dunaju ali v kakem drugem univerzitetnem mestu, po letu 1813 tudi na graškem liceju, sicer pa so lahko nadaljevali svoje "strokovno" šolanje le na ljubljanskem ali kakem drugem liceju. Čopova in Prešernova generacija je tako  mogla v Ljubljani zaključiti le filozofski študij iz logike in fizike, tretji filozofski letnik, ki je bil že v tesni zvezi z značajem kandidatovega bodočega strokovnega študija pa tudi s splošno kandidatovo literarno izobrazbo, pa so morali opraviti v univerzitetnih centrih v tujini.
Poglavitne predmete filozofskega študija kakor filozofijo, matematiko in fiziko  so poučevali v latinščini, ki je bila tudi izpitni jezik teh predmetov.
Cesar je zagotavljal, da pedagoška razglabljanja, ki utemeljujejo ta študijski načrt, izhajajo iz dosedanjih izkušenj. Omejitev na nekaj predmetov je bila uvedena zato, da bi se jih vsak "mladenič, ki zmore povezati potrebne duhovne napore s potrebno marljivostjo, naučil brez prevelikih težav". Vsaka preobremenitev študentov naj bi bila vnaprej izključena. Pouk je bil omejen na štiri ure na dan. Vsak predmet naj bi predavali kolikor mogoče povezano, bistveni deli predmeta naj bi bili ločeni od manj pomembnih oziroma od samo za posebne namene uporabne snovi. Veljalo je temeljno načelo, da je bolje "obvladati dobro manj snovi, kakor obilico le na pol". Izbor relativno obveznih predmetov za bodočo poklicno usmeritev naj bi spodbudil motivacijo. Poseben uspeh so si obetali od predmetov, ki so jih študentje lahko izbirali povsem svobodno. Kajti le tisti, ki so si predmet "izbrali prosto in iz svoje nagnjenosti do njega", ga "bodo temeljiteje osvojili". 
Za utrjevanje znanja so bila dana natančna (izpitna) določila, ki so bila usmerjena v "neprestano" spraševanje: ob začetku vsake šolske ure so ponovili tisto, kar je bilo predavano v prejšnjih urah, enkrat ali dvakrat na mesec so na kolegialnih izpitih (spraševanju) obnavljali glavno materijo in ob zaključku predavanj so potekali večdnevni semestralni ali letni izpitni postopki, kjer so spraševali in obnavljali celotno v študijskem semestru ali študijskem letu obravnavano učno snov.
Nasprotovanje filozofskemu študijskemu načrtu iz leta 1805 pa  je bilo vedno bolj intenzivno. Že leta 1809 so zato uvedli posebno raziskavo. Študijska dvorna komisija pa je šele v jeseni leta 1812 predložila svoje poročilo, ne da bi prišla do enotnih stališč. Toda do revizije obstoječega študijskega načrta ni prišlo, cesar je s sklepom 8. junija 1813 potrdil obstoječi filozofski študijski načrt iz leta 1805, ni pa izključil možnosti nadaljnjih sprememb: "Razen tega bo študijska komisija posvečala filozofskemu študiju neprestano posebno pozornost, in če se ji bo zdelo potrebno izpeljati spremembe v sedanjem učnem načrtu, mi bo to takoj sporočila v posebnem predlogu". 
Obligatnemu študiju je bil znova določen večji pomen – saj ni smisel "oblikovati znanstvenike" – selekcija pri semestralnih izpitih pa je bila poostrena zaradi navala v posvetne akademske poklice. 
Po nekaj letih je postala reforma filozofskega učnega načrta znova aktualna. Težave je povzročala predvsem praktična izvedba tretjega letnika. Mnoge filozofske in licejske filozofske učne ustanove, ki so bile namenjene predvsem za vzgojo bodočih duhovnikov, niso imele tretjega letnika. Študentom  teh učnih ustanov je bilo dovoljeno, ne da bi absolvirali tretji letnik, prestopiti na višji teološki študij. Tudi vstop na študij prava je bil mogoč po zaključenem dvoletnem filozofskem študiju. Pogajanja o novem študijskem načrtu so trajala polnih pet let. V primerjavi z Rottenhanovim osnutkom pomenijo korak nazaj, saj predstavljajo v bistvu najnižjo točko v razvoju filozofskega študijskega načrtovanja. Kajti predlog novega učnega načrta filozofskih študij, ki ga je Študijska dvorna komisija predložila 12. junija 1824 in ga je cesar potrdil 28. septembra 1824 kot Izboljšani učni načrt filozofskih študij (Verbesserte Lehrplan der philosophischen Studien), je z okrnjeno vsebino pouka določal izobrazbenemu nivoju filozofov dokaj ozke meje. 
Čas izobraževanja je bil na splošno omejen na dve leti; latinščina kot učni jezik, ki je večina študentov filozofije  – v starosti od 16 do 20 let – tako ni razumela, pa je bila odpravljena in v načelu uvedena nemščina. Za gojenje latinščine je bil uveden nov obvezni predmet: latinska filologija (dve uri na teden), ki so jo seveda poučevali v latinščini. V prvem letniku so posredovali še verouk (2 uri na teden), teoretično filozofijo (5 ur na teden) in elementarno matematiko (7 ur na teden); v drugem letniku pa verouk (2 uri na teden), moralno filozofijo (3 ure na teden) in fiziko (8 ur na teden). Obisk predavanj iz naravoslovja (4 ure na teden) in splošne zgodovine (5 ur na teden) so v začetku zgolj priporočali, od leta 1826 pa so jih morali obvezno obiskovati študentje, ki so bivali v konviktih, prejemali štipendije ali bili oproščeni plačevanja šolnine. 
"Z ukinitvijo tretjega filozofskega letnika na univerzah so absolventi ljubljanskega licejskega filozofskega študija prihranili eno leto študija v tujini, če niso privatno študirali doma, ker so sedaj mogli direktno preiti na juridično ali medicinsko fakulteto". 
Toda omejitve je doživel le obvezni študij (npr. znižano število tedenskih ur v primerjavi s predmetnikom iz leta 1805), kar se je seveda moralo negativno odraziti na izobrazbenem nivoju učnih moči sekundarnega področja šolstva, saj so prav predmeti tretjega filozofskega letnika izpopolnjevali izobrazbo gimnazijskih profesorjev, zlasti tistih, ki so poučevali v obeh humanitetnih razredih. Vse druge discipline so bile razglašene za proste učne predmete in jih je bilo mogoče izoblikovati v poklicne študije. Prav na področju teh "prostih predmetov" je v naslednjih desetletjih uspela osvoboditev od običajnega, okostenelega državnega varuštva; profesorji so lahko predavali po "lastnih zapiskih" in poučevali učne predmete kot "posebne znanstvene panoge". Edino tu je bilo mogoče napraviti korak od izobraževanja v znanostih, kakor se je glasila običajna učna naloga, do znanstvenega raziskovanja, zlasti na področju naravoslovja.
Tako Vlado Schmidt posebej izpostavlja misel, "da filozofske študije niso imele jasne pozicije v šolskem sistemu". Na eni strani naj bi dajale splošnoizobraževalno osnovo za višje, fakultetne študije, "z izbirnimi predmeti glede na nadaljnji študij pa naj bi slušatelje še strokovno usposabljale in jih hkrati z obveznimi in izbirnimi predmeti še neposredno pripravljale za delo v nekaterih poklicih".
Čeprav je načrt filozofskih študij iz leta 1824 v glavnem obveljal do leta 1848, se je diskusija o filozofskih študijih na novo odprla že leta 1826: stanje filozofskih študij je že takrat vzbujalo tolikšen odpor, da je kljub cenzuri  prodrlo v avstrijski tisk in seglo celo do cesarja. Leta 1827 so zahtevali od vsakega filozofskega študijskega direktorja pisno mnenje, postavljena je bila posebna Študijska revizijska komisija za obravnavo poslanih stališč. Zanimivo je, da je Študijska dvorna komisija cesarju o tem poročala šele leta 1837. Ta pa  je odločil, da je potrebno povezati izboljšanje filozofskih študijev z reformo gimnazijskih študijev. V ta namen je bila ponovno postavljena posebna delovna skupina, ki so jo sestavljali Andreas von Ettinghausen (profesor višje matematike na dunajski univerzi), Franz Exner (profesor filozofije na praški univerzi) in Franz Seraphin Cassian Hallaschka (direktor dunajskega filozofskega študija). Njena posvetovanja, ki so trajala od junija 1845 do avgusta 1846, so privedla do obilice predlogov. Leta 1846 je komisija predala dvorni pisarni Osnutek ureditve filozofskega študija na domačih učnih ustanovah (Entwurf einer Einrichtung des philosophischen Studiums an den inländischen Lehranstalten) in Utemeljitev osnutka ureditve filozofskega študija na domačih učnih ustanovah (Begründung des Entwurfs einer Einrichtung des philosophischen Studiums an den inländischen Lehranstalten). Oba akta sta očitno obležala v predalih dvorne pisarne, njun pomen za razvoj avstrijskega predmarčnega terciarnega sektorja šolstva pa še ni ovrednoten.
Znameniti član te komisije Franz Exner je npr. razlikoval pri filozofskih učnih predmetih že "nižji in višji ciklus". "Nižji ciklus", ki naj  bi zavzemal dotlej obligatne učne predmete filozofskega kurza, bi predstavljal neko vmesno pozicijo med gimnazijami in višjimi fakultetnimi študiji, "višji ciklus", ki so ga sestavljali prosti, izbirni predmeti, pa naj bi skrbel "za globljo in obsežnejšo izobrazbo". Temeljna misel reforme iz leta 1848/49: priključitev filozofskih obligatnih študijev gimnaziji kakor tudi osvoboditev filozofske fakultete njene pripravljalne vloge in njen vstop med enakovredne znanstvene (fakultetne) študije se je tu že nakazovala. 
Oba navedena predloga za izboljšanje stanja filozofskega študija, ki sta odklanjala obubožanje njegove vsebine, zastarele učbenike, podcenjevanje zgodovine in prirodopisa, forsirano obravnavanje fizike brez ustrezne predhodne priprave, zanemarjanje klasične literature in grške filologije, nista naletela na nikakršen odziv. Do reforme je prišlo šele v letu 1848.

5.1.1.  Neobvezni (izbirni) učni predmeti

Študentje, ki so po novem študijskem načrtu iz leta 1824, ki je v glavnih obrisih obveljal do leta 1848, absolvirali dvoletni filozofski obligatni kurz, so se že lahko vpisali na višje fakultetne študije. 
Omenili smo že, da so za neobvezni predmet prvega letnika priporočali naravoslovje, za drugi letnik pa splošno zgodovino.
"V drugo skupino učnih predmetov filozofskega študijskega oddelka spadajo tiste znanstvene discipline, ki so sicer – v večjem ali manjšem obsegu – pomembne za splošno izobrazbo in tako tudi izobraževanja vredne in koristne za vse vrste študirajoče mladine, sicer pa nimajo takšnega značaja, da bi bilo spričevalo o njihovem znanju pogoj za vpis na višje fakultetne študije. Vse znanstvene discipline te skupine se v bodoče obravnavajo kot prosti učni predmeti, katerih predavanja uka željni slušatelji, ki stremijo za čim širšo izobrazbo, lahko poslušajo med dvoletnim učnim kurzom filozofskega študija, lahko pa tudi pozneje". 
V to skupino učnih predmetov so spadali: splošna zgodovina, naravoslovje, pedagogika, avstrijska državna zgodovina, zgodovinske pomožne znanosti, klasična literatura, grška filologija, estetika, zgodovina filozofije, poljedelstvo in pouk modernih jezikov. Omenjeno je že bilo, da so te predmete morali po letu 1826 obvezno poslušati študentje, ki so bivali v konviktih ali prejemali štipendije, pogosto še eno leto po zaključku obveznega študija.
"V tretjo skupino učnih predmetov filozofskega študijskega oddelka spadajo v bodoče samo tisti učni predmeti, ki jih ni mogoče več obravnavati kot sestavni del splošne izobrazbe študirajoče mladine, ampak obstaja pri posameznih študentih do njih posebna naklonjenost, kakor npr. študij astronomije, oziroma se uporabljajo poleg treh višjih fakultetnih študij za določena poklicna opravila, npr. gradbeništvo. Učni predmeti, ki se uvrščajo v to skupino, predstavljajo – tako kakor trije fakultetni študiji – posebni poklicni študij za izbrane posameznike."
Prav neobvezni predmeti so odločali o kvaliteti vsebine študijskega programa posamezne filozofske učne ustanove. Na splošno je veljalo, da je na licejih in manjših filozofskih učnih ustanovah obstajal le dvoletni filozofski obligatni kurz, na univerzah pa so prosti, neobvezni predmeti omogočali širši študij. Cesarsko določilo je sicer govorilo: "Kar se tiče neobligatnih študijev, jih je potrebno, če izkušnja pokaže, da niso potrebni, razpustiti ali združiti z drugimi predmeti." Vendar to ni preprečevalo nadaljnjega razvoja te skupine predmetov. 
Zavzemanje za razširitev obligatnega filozofskega študija in za neobvezne učne predmete je v Ljubljani evidentno. V tem se verjetno skrivajo stare ljubljanske težnje, da bi njeno terciarno šolstvo dobilo pravi univerzitetni karakter. Saj je znano, da sta leta 1816, ko je bilo vsaj na papirju razglašeno Kraljestvo Ilirija, začela Jožef Balant, profesor pastoralne teologije, in Matevž Ravnikar, direktor filozofskega študija, akcijo, da bi se ljubljanski licej razširil s tretjim letnikom filozofije in s študijem prava; s tem bi dobili absolventi ljubljanskega filozofskega študija možnost neposrednega vpisa na fakultete univerz, ljubljanski licej pa bi bil izenačen z Gradcem, kjer je bil tedaj tudi samo licej. Vsi ti predlogi so bili končno leta 1819 odklonjeni, v Ljubljani pa so ostali do leta 1848 že omenjeni trije študiji. 
Med obligatnimi predmeti ljubljanske filozofije, ki niso bili vključeni v učni načrt obveznih predmetov, so v dvajsetih letih poučevali grško filologijo, v  letih 1846 do 1849 pa zgodovino filozofije.
Do leta 1848 so na filozofskem študiju ljubljanskega liceja neobvezno predavali poleg obče zgodovine, ki je že leta 1807 postala obvezna, še prirodopis, ki je bil od leta 1824 dalje povezan s poukom kmetijstva. Oba predmeta je zaradi sorodne vsebine predaval isti profesor, nadalje botaniko, višjo matematiko s popularno astronomijo, pedagogiko, "slovansko filologijo" ("slovensko filologijo"), italijanščino z literaturo in francoščino. 
Omenili smo že, da je bil pouk kmetijstva prvotno obvezen za teologe, z odlokom Študijske dvorne komisije leta 1816 in ponovno leta 1818 pa je bila obveznost ukinjena in je ostal med neobveznimi predmeti. V Ljubljani, kjer so kmetijstvo poučevali od leta 1816 dalje, je bil obisk skromen, večinoma so ga poslušali teologi pa tudi nekaj filozofov in nekaj privatistov tretjega filozofskega letnika, ki so morali obiskovati kak neobvezni predmet. 
Botaniko so v Ljubljani predavali od leta 1826 na filozofskem študiju, nekaj časa v začetku štiridesetih let pa tudi na mediko-kirurškem študiju. Vlado Schmidt s tem v zvezi trdi, da je bila to ljubljanska posebnost: "Botanika je bila sicer vključena v študij medicincev, kirurgov, veterinarjev in farmacevtov, ne pa tudi med filozofske študije in je novi učni načrt teh študijev sploh ni omenjal, niti med predmeti tretje skupine, ki naj bi zadostili posebnim interesom slušateljev, a niso bili obvezni". Poslušali so ta predavanja, katerih praktične vaje so potekale v spomladanskih in poletnih mesecih tudi v botaničnem vrtu, teologi in filozofi pa tudi nekaj gimnazijcev. Botanični vrt, ki ga je leta 1810 ustanovil prof. Franc Hladnik, ravnatelj ljubljanske normalke, dvakratni gimnazijski prefekt in do leta 1834 predavatelj botanike na filozofskem študiju ljubljanskega liceja, je bil po letu 1814 vključen v sestav ljubljanskega liceja. 
Licejski profesor elementarne matematike Leopold Schulz pa je v letih 1829 do 1835  poskušal celo z neobveznimi predavanji iz višje matematike s popularno astronomijo, ki sta po načrtu filozofskih študijev iz leta 1824 spadala med univerzitetne neobvezne predmete. 
Pedagoška predavanja je leta 1815 Matevž Ravnikar, tedanji začasni rektor ljubljanskega liceja in začasni direktor teoloških in filozofskih študij, uvrstil na teološko fakulteto, čeprav je bila pedagogika (Erziehungskunde) uvrščena z načrtom iz leta 1805 med izbirne filozofske predmete in je ljubljanski licej dobil z Dunaja navodilo, da spada pedagogika vsaj začasno k filozofskemu študiju. Vlado Schmidt to Ravnikarjevo odločitev utemeljuje z željo po uvedbi tretjega filozofskega letnika v Ljubljani, saj naj bi bila "zahteva, uvrstiti pedagogiko na ljubljanskem liceju med filozofske študije, pravzaprav istovetna z navodilom, ustanoviti tu tretji filozofski letnik. "Če pa ta za Ljubljano ni predviden," je presenetljivo zaključil, "potem pedagogika sploh ne spada k filozofskim študijam, temveč na teologijo." Zadevo je razjasnila centralna organizacijska dvorna komisija, ki je obvestila Ljubljano, da spada pedagogika k filozofskim študijem, čeprav je obvezna za teologe v drugem letniku. Odslej je razpisoval termine za konkurzne izpite iz pedagogike direktor filozofskega študija, ki je o izpitih tudi poročal. Pedagoška predavanja  so morali poleg teologov obiskovati še vzgojitelji, ki odslej niso smeli prevzeti vzgojiteljske službe, če niso poslušali pedagoških predavanj, pa tudi kandidati za (javne) profesorske službe na gimnazijah in filozofskih študijih, slušatelji, ki so bivali v konviktih, in štipendisti. Po letu 1815 se je tako osnovnošolska pedagogika (metodika) in katehetika poučevala v Ljubljani na teološkem študiju, visokošolska pedagogika (z didaktiko) pa na filozofskem študiju.
Kar zadeva pouk živih jezikov, se je poleg že omenjenega "slovanskega deželnega jezika" ("slovanska filologija",  "slovenska filologija"), to je stolice za slovenski jezik, katere nastanek podrobno opisujejo Maks Pleteršnik, na osnovi dunajskih uradnih listin pa predvsem France Kidrič in Ivan Grafenauer, poučevala še italijanščina z literaturo in ob koncu štiridesetih let tudi francoščina. 
Nesporno pa je dejstvo, da je prav uvedba pouka modernih jezikov na avstrijskih univerzah pripeljala do uvedbe stolice za pouk slovenščine na ljubljanskem liceju. Na avstrijske univerze je pouk modernih jezikov prinesla druga terezijanska  reforma filozofske fakultete iz leta 1774. Na dunajski univerzi so bili nastavljeni učitelji za italijanščino, francoščino in španščino, nekoliko kasneje pa tudi za češčino. Kljub drugačnim prizadevanjem je ostalo pri pouku jezika, le v nekaterih primerih so podajali tudi pregled literature. Obstajajo sicer skromni začetki znanstvene obravnave modernih jezikov, zlasti na področju slavistike, toda tako kot v številnih drugih primerih jih je mogoče najti le izven univerz in licejev. V zvezi s poukom modernih jezikov so neprestano poudarjali, da ima povsem praktični značaj. Tako so pri pogajanjih o študijskem načrtu filozofskega študija iz leta 1824 obravnavali tudi pouk modernih jezikov. Ugotovili so, da "na skoraj vseh javnih filozofskih učnih ustanovah pomembni – plačani – učitelji poučujejo tiste moderne jezike, ki so pomembni za posamezno provinco pa tudi za državno upravo".
Določila za ta pouk "se bližajo sklepu", da bi bil "potem tudi ta del javnega pouka izvzet iz samovolje posameznih učiteljev in bi dobil smiselno, trajno obliko". Podrobna določila so bila sprejeta zlasti za pouk italijanščine. 
Omenimo še, da je tudi znani osnutek učnega načrta filozofskega študija iz leta 1846 izpostavil povsem praktične cilje pouka modernih jezikov.
Praktična usmerjenost pouka modernih jezikov brez literature ali historične slovnice, omejena torej le na lektorat, je evidentna tudi v Ljubljani, čeprav so tu pouk italijanščine v dvajsetih in tridesetih letih imenovali "italijanski jezik in literatura". Avstrijska vlada je italijanščino priporočala študentom, ki so nameravali v državno službo, pa tudi že nameščenim uradnikom.
Le pri "stolici slovenskega jezika" je Franc Metelko uspel pod sprva uzurpiranim nazivom "slovanska filologija", kasneje "slovenska filologija", uveljaviti – sprva na osnovi Kopitarjeve, od leta 1826 pa svoje slovnice – mnogo več kakor običajno posredovanje praktičnega znanja jezika, ki ga je velika večina učencev v Ljubljani že poznala.
V zvezi z ustanovitvijo stolice za slovenski jezik povzemamo po Kidriču uveljavljeno mnenje, da je "pobudo novi akciji za ustanovitev slovenske stolice v Ljubljani ... dal Valentin Vodnik, ki je v svoji prošnji za stolico obče zgodovine na ljubljanskem liceju dne 29. julija 1814 izjavil, da bi se mogel, če bi zaželeno mesto dobil, brez škode za zgodovinski pouk na liceju lotiti tudi poučevanja slovenskega jezika...". Vodnikovi izjavi je nato sledila spomenica ljubljanskih študijskih direktorjev (teologije, mediko-kirurgije, gimnazije in normalke) in licejskega rektorja z dne 10. septembra 1815 za ustanovitev stolice slovenskega jezika. Poglavitna opora prošnji za ustanovitev stolice za slovenski jezik na filozofskem študiju ljubljanskega liceja je bila seveda pastoralna teologija, ki so jo v četrtem letniku teološkega študija predavali v slovenskem jeziku. "Za uspešno udeležbo pri teh predavanjih in vajah je bilo treba bogoslovce usposobiti s primernim poukom slovenskega jezika". Na Dunaju so "reševali akt precej hitro in z veliko naklonjenostjo". "Cesar je z odločbo dne 18. decembra 1815 ustanovitev stolice za slovenski jezik dovolil, in sicer ne le s tremi, ampak s štirimi predavanji na teden". Osrednja organizacijska dvorna komisija pa je za 7. maj 1816 odredila razpis konkurznega izpita na Dunaju, v Ljubljani, v Gradcu in v Celovcu. Odziv na razpis je bil le na Dunaju, kjer se je prijavil 26-letni duhovnik iz Gorice Mihael Jellinzig (Jelinčič), in v Ljubljani, kjer so se prijavili trije kandidati: absolvirani bogoslovec Šimen Prigel, 27-letni stolniški katehet Franc Metelko in upokojeni gimnazijski profesor in pesnik Valentin Vodnik. Vprašanje Metelkove nastavitve ostaja ob Vodnikovih nespornih referencah in s tem povezanim dozdevnim triumfom janzenistov – ob razpoložljivih virih – tudi v naši  predstavitvi odprto. Nesporno pa ostaja dejstvo, da se je Metelko v slabem desetletju usposobil za odličnega slovenskega slovničarja, ki je s svojim učbenikom Učna zgradba slovenskega jezika v Kraljevini Iliriji in v sosednjih provincah (Lehrgebäude der Slowenischen Sprache im Königreiche Illyrien und in den benachbarten Provinzen") sestavil "najboljšo izmed vseh starejših slovanskih slovnic", da pa kot mlad profesor z didaktično-pedagoškega vidika ni najbolje vplival na svoje učence in zaradi tega celo postavil pod vprašaj obstoj stolice.
Posebnost ljubljanskega filozofskega študija je brez dvoma tudi mehanična (obrtno-industrijska) šola. - "Ker je po avstrijski zasedbi ostala na nekdanjem ozemlju Ilirskih provinc v veljavi ukinitev cehovskih pravic, ki je sprostila dotok v obrtne poklice, je bilo tem bolj potrebno s strokovnim šolanjem večati usposobljenost poklicnega naraščaja in izboljšati tako kvaliteto obrtnih storitev". Spomladi leta 1814 je gubernij s sodelovanjem licejskega rektorata znova sprožil obnovo ljubljanske mehanične šole, ki je zamrla leta 1784.  Že v februarju naslednjega leta je šola pričela z nedeljskim neobveznim poukom začetnih pojmov geometrije, mehanike ter drugih fizikalnih in kemičnih pojavov. Poučeval je licejski profesor Janez Kersnik, ki je opogumil filozofsko študijsko direkcijo, da je preko gubernija predlagala Študijski dvorni komisiji, naj mehanično šolo potrdi kot obrtno-industrijsko šolo. Prošnji je bilo januarja 1818 ugodeno in Janez Kersnik je sedaj kot stalno nameščena oseba pod nadzorstvom filozofske študijske direkcije poučeval po dve uri v nedeljskem tečaju v fizikalni predavalnici liceja aritmetiko, geometrijo, mehaniko in kemijo. Čeprav je bil pouk neobvezen, je imela šola ves čas dober obisk, obiskovali so jo vajenci, ki so se morali medtem večinoma še naučiti branja in pisanja v "nedeljskih šolah", pomočniki in učiteljski kandidati.
Najpomembnejši predmet strokovnega šolanja je bilo risanje (umetnost risanja). V Ljubljani so na filozofskem študiju liceja takoj po avstrijski reokupaciji ustanovili še risarsko šolo, kjer so v posebnem kurzu ob torkih in četrtkih popoldne poučevali licejske in gimnazijske učence, torej v času, ko so bili prosti (recreatio), ob nedeljah in praznikih pa obrtniški naraščaj. V nekaterih šolskih letih je bilo v risarskih kurzih na liceju več gimnazijcev in licealcev kot pa obrtniških vajencev (pomočnikov). Pri podelitvi mojstrskih pravic so imeli namreč prednost tisti pomočniki, ki so obiskovali risarski pouk, po sklepu ljubljanskega gubernija iz leta 1814 pa je bil "za praktikanta na gradbeno direkcijo sprejet samo tisti absolvent filozofskih študij, ki zna tudi risati ....". Izvežbanost v risanju pa je koristila tudi tistim dijakom in slušateljem filozofskega študija, ki so se odločili za razne tehniške stroke ali za študij na politehniškem inštitutu na Dunaju. Risanje so poučevali večinoma na normalki nameščeni risarski mojstri.
Povprečna starost učencev na obrtno-industrijski šoli je bila okoli 20 let. Seznami predavanj ljubljanskega liceja kažejo, da je Janez Kersnik predaval v nedeljskih dopoldanskih urah v slovenščini, v popoldanskih pa v nemščini.
Pouk rokodelskih učencev na obrtni šoli in na risarskih kurzih ljubljanskega liceja je bil ob nedeljah in praznikih obremenjen "s službo božjo in z obvezno nedeljsko ponavljalno šolo". Oblasti so sicer ves čas ponavljale koristnost strokovne izobrazbe, obeh zaviralnih elementov licejskega nedeljskega strokovnega šolstva pa niso bile pripravljene odpraviti.

5.1.2.  Potek študija

Po uvedbi učnega načrta filozofskega študija iz leta 1824 vzorčno navajamo seznam predavanj ljubljanskega filozofskega študija za leto 1825 in za leto 1846.

Leto 1825

I. letnik
a) verouk v nemščini v ponedeljek in petek od 3. do 4. ure popoldne,
b) teoretična filozofija  v nemščini v obeh semestrih razen četrtka vsako dopoldne od 9. do 10. ure,
c) čista elementarna matematika v nemščini  v ponedeljek, torek, sredo, petek in
    soboto dopoldne od 8. do 9. ure; v torek in soboto popoldne od 3. do 4. ure,
d) latinska filologija v latinščini v sredo od 3. do 4. ure in v petek od 4. do 5. ure
    popoldne,
f)  naravoslovje v nemščini v ponedeljek, torek, sredo in soboto od 4. do 5. ure
    popoldne.

II. letnik
a) verouk v nemščini v torek in soboto od 8. do 9. ure dopoldne,
b) praktična filozofija v nemščini v ponedeljek, sredo in petek od  8. do 9. ure
    dopoldne,
c) fizika in uporabna matematika v nemščini v ponedeljek, torek, sredo, petek in
    soboto od 9. do 10. ure dopoldne in v ponedeljek, sredo in petek od 3. do 4. ure
    popoldne,
d) latinska filologija v latinščini v torek in soboto od 3. do 4. ure popoldne,
e) splošna zgodovina v nemščini vsak dan razen četrtka od 4. do 5. ure popoldne.
Izredna (izbirna) predavanja
a) racionalno poljedelstvo v nemščini v ponedeljek, torek, sredo, petek in soboto 
   od 11. do 12. ure dopoldne,
b) pedagogika (obvezni predmet za študente drugega letnika teologije in 
    štipendiste filozofskega študija) v obeh semestrih v nemščini v torek in petek
    od 10. do 11. ure dopoldne,
c) slovanska filologija (obvezni predmet za študente teologije drugega letnika) v
    obeh semestrih v ponedeljek, sredo, petek in soboto od 2. do 3. ure popoldne,
d) italijanščina z literaturo v nemščini v ponedeljek, torek, sredo in petek od 10.
   do 11. ure dopoldne,
e) botanika v zimskem semestru od 2. do 3. ure, v poletnem semestru od 5. do 7.
    ure popoldne,
f) risanje za licejske in gimnazijske učence v obeh semestrih v torek in četrtek od
   2. do 4. ure popoldne,
g) obrtno-industrijska šola za umetnike in obrtnike skozi vse leto ob nedeljah in
    praznikih v slovenščini od 8. do 9. ure dopoldne in v nemščini od 2. do 3. ure popoldne,
h) umetnost risanja za umetnike in obrtnike vse nedelje in praznike od 10. do 12.
    ure dopoldne.

Leto 1846

I. letnik
a) verouk v nemščini v torek in soboto od 8. do 9. ure dopoldne,
b) moralna filozofija v nemščini v sredo od 8. do 9. ure dopoldne in v torek in 
    soboto od 3. do 4. ure popoldne,
c) fizika in uporabna matematika v nemščini  vsako dopoldne od 9. do 10. ure ter
    v sredo in v petek od 3. do 4. ure popoldne,
d) latinska filologija v latinščini v ponedeljek in petek od 8. do 9. ure dopoldne,
e) splošna zgodovina v nemščini vsako popoldne od 4. do 5. ure.

II. letnik
a) verouk v nemščini v torek in soboto od 8. do 9. ure dopoldne,
b) moralna filozofija v nemščini v sredo od 8. do 9. ure dopoldne, v torek in soboto od 3. do 4. ure popoldne,
c) fizika in uporabna matematika v nemščini vsak dan od 9. do 10. ure dopoldne, v sredo in petek pa od 3. do 4. ure popoldne,
d) latinska filologija v latinščini v ponedeljek in petek od 8. do 9. ure dopoldne,
f) splošna zgodovina v nemščini vsak dan od 4. do 5. ure popoldne.
Neobvezni (izbirni) študiji
a) racionalno poljedelstvo vsako dopoldne od 11. do 12. ure,
b) pedagogika (obvezni študij za slušatelje drugega letnika teologije) v nemščini v
    torek in soboto dopoldne od 7. do 8. ure,
c) zgodovina filozofije v sredo in soboto dopoldne od 10. do 11. ure,
d) slovenska filologija v nemščini v ponedeljek, sredo, petek in soboto popoldne
    od 2. do 3. ure, za študente teologije drugega letnika obvezni študij,
e) italijanščina v nemščini v prvem letniku v ponedeljek, sredo in soboto, v
   drugem letniku v torek in petek dopoldne od 10. do 11. ure,
f) francoščina v ponedeljek, sredo in petek dopoldne od 7. do 8. ure,
g) botanika v torek in četrtek popoldne od 2. do 3. ure in v sredo popoldne od 1.
   do 2. ure; od maja od 6. do 8. ure zvečer praktične vaje v botaničnem vrtu,
h) umetnost risanja za licejske in gimnazijske učence v torek in četrtek popoldne,
    za umetnike  in obrtnike v obeh semestrih pa vse nedelje in praznike dopoldne  od 8. do 10. ure,
i) obrtno-industrijska šola za umetnike in obrtnike vse nedelje in 
   praznike v slovenščini dopoldne od 10. do 12. ure, v nemščini popoldne od 2.
  do 3. ure v fizikalni predavalnici.

5.1.3.  Študijski predmeti in učbeniki

Študij filozofije na avstrijskih univerzah in licejskih študijih je bil v prvi polovici 19. stoletja močno omejen. Intenzivno ukvarjanje s tem predmetom so imeli za nevarno. Predvsem bojazen, da bi novi filozofski pogledi in sistemi mogli voditi v nezadovoljstvo in v "uporniške misli" in da bi omogočali njihovo širjenje, je povsem preprečila, da bi novi filozofski pogledi, nova znanstvena spoznanja prišla med slušatelje filozofskega obligatnega kurza.
Kar se je poučevalo v okviru filozofije na avstrijskih univerzah in licejih je bilo komaj kaj več kakor filozofska propedevtika. Seveda je treba imeti pri takem pouku filozofskega obligatnega kurza pred očmi tudi dejstvo, da je ta odgovarjal tudi starosti slušateljev. Znanstvena obravnava te discipline, obravnava novih filozofskih mnenj in sistemov je v celoti izpadla.
Da je "pravi filozof tudi dober podložnik in dober kristjan", se je pričakovalo od vsakega avstrijskega profesorja filozofije. Študijska revizijska komisija se je s tem študijskim predmetom ukvarjala zelo intenzivno. V skladu z razdelitvijo filozofskega študija v pripravljalni in višji kurz naj bi obravnavali tudi študijski predmet filozofijo na dva različna načina. Pouk filozofije naj bi izpolnjeval dva cilja: prvič, omogočil učencem vpogled v temeljne vidike in spoznanja, in drugič, širil njihove duhovne zmožnosti. Pojmi in elementi filozofije so vsebovali učno snov o naravi človeka (fizikalnih pogojih, njihovo kultiviranje, spoznavnih in čutnih sposobnostih, družbene razmere in obveznosti). Drugi smoter rednega akademskega pouka filozofije pa je bilo "formalno izoblikovanje mladih duhovnih moči, njihovih sposobnosti za pravilno, urejeno, povezano in ostro razmišljanje; omogočanje hitrega razlikovanja posameznih idej ter izpopolnitev občutljivosti razumevanja".
Študijski načrt iz leta 1805 je določil za prvi obligatni letnik predavanja iz teoretične filozofije, za drugi letnik pa iz praktične filozofije. Zgodovina filozofije je bila prosti, neobvezni predmet. 
Predavanja iz filozofije naj bi obravnavala "najbolj nujne in najvažnejše" dele te discipline, ki se je v veliki meri že razrasla v znanstveno panogo. Kjer je bilo potrebno, so navajali tudi vire, "iz katerih bi se mogel vsak učenec še bolje poučiti". Učenci naj bi izoblikovali "popolnost v pravilnem razmišljanju in sklepanju", s "pogostimi vajami iz disputacij" pa naj bi bili "praktično uvedeni v resnično logično pravilno  razmišljanje".
Učni načrt iz leta 1824 na področju predavanj filozofije ni ničesar spremenil, pač pa vsebuje podrobna navodila o vsebini predavanj. "Predavanja filozofije naj bi se začela poleg kratkega enciklopedičnega uvoda s sumarnim pregledom empirične psihologije, kamor je potrebno vključiti samo tisto, kar je neizogibno za pojasnilo in razlago učnega sistema filozofije. Pouk v tem učnem sistemu bo omejen na logiko, metafiziko in etiko ali moralno filozofijo. Vzpostaviti temeljno filozofijo kot posebni del filozofskega učnega sistema je izrecno prepovedano. Pri poučevanju metafizike je v celoti treba zanemariti teorijo oznanjenja, to je nauk o možnostih, nujnostih in spoznavnih možnostih božjega oznanjenja, ker vse te nauke obravnava že profesor verouka. Moralna filozofija naj se ne omejuje samo na kreposti, ampak naj poda popolni nauk o etičnih vidikih; tako kakor profesor naravnega prava na pravno-političnem študiju najprej iz pravnega vidika obravnava vsa  pravna določila in iz njih izvirajoče pravne obveznosti." 
Kakor smo že navedli, je bila leta 1824 znova uvedena nemščina za pouk filozofije, fizike in matematike. Ob tem so se pojavljala različna mnenja: "Predlog, da bi filozofijo poučevali v nemščini, ni smiseln, je pa nevaren in korak nazaj. Nesmiseln zato, ker pogosto večina učencev nemščine ne razume, ker nima noben nacionalni jezik razvite tako določene in razumljive terminologije in ker je znanje filozofije odvisno od višjih strokovnih študij, zlasti teologije.
Nevaren korak nazaj pa zato, ker bo odprta pot zmotam, sumljivim naukom in revolucionarnim temeljem, ki jih tuje nemške šole v svojih spisih in učnih berilih bolj ali manj razvijajo in bodo lahko prišle v učno snov učencev filozofije." Študijska dvorna komisija je ta in druge podobne predloge zavrnila z izgovorom, da se je s to temo že večkrat ukvarjala, in izrecno izjavila, da "za potrditev predloženih pomislekov (pripomb) ni nobenega daljnosežnega razloga, da bi predavanja filozofije v nemščini odpravili." 
Za pouk filozofije je bil predpisan učbenik Josepha Calasanza Likawetza Elementa philosophie, 4, Gradec 1818/20.
Že pred letom 1848 so bile pomanjkljivosti pouka filozofije v celoti poznane. Zelo intenzivno se je s problemom filozofskega učnega predmeta ukvarjal posebni komite, ki je bil izrecno postavljen za reformo tega študija. V dokaj blagi obliki je prišel do izraza tudi tradicionalni način pouka filozofije: "Filozofija potrebuje v naših učnih ustanovah bolj kot katerikoli drugi predmet večjo pozornost. Na Nemškem ima že več kot  stoletje pomembno vlogo; ima velik vpliv na različne načine življenja, predvsem pa ni mogoče brati nobenega nemškega dela katerekoli panoge, ne da bi v njem našli poglede ali vsaj terminologijo sodobne filozofije. Interes filozofije se je tesno povezal z interesom človeka, države, njen vpliv je včasih dober, včasih slab, vedno pa je prisoten. Filozofija pa je nedvomno tudi najtežja znanost, kar izhaja že iz tega, da so njeni rezultati – kljub več kot dvatisočletnemu obstoju – še vedno manj zanesljivi kakor rezultati kake druge panoge".
Grško literaturo (kasneje grško filologijo) so v Ljubljani – kakor smo že videli – poučevali  kot obligatni učni predmet od leta 1806 dalje, medtem ko je postala tu latinska filologija obligatni učni predmet po uvedbi učnega načrta iz leta 1824. Učni načrt iz leta 1805 je pač predvideval "višji praktični študij latinskih klasikov za oblikovanje okusa" v tretjem letniku, ki ga pa Ljubljana, kakor znano, ni poznala. V tem času so v Ljubljani znanje latinščine krepili in širili z latinskim poukom filozofije, fizike in matematike. 
Po letu 1824 je postala latinska filologija obvezni predmet obeh filozofskih letnikov. Glavni namen tega pouka, ki je potekal v latinščini, je bil "omogočiti učencem, da ohranijo in utrdijo iz gimnazije prineseno dobro znanje latinščine, kakor tudi, da bi se v govorjenju v latinščini čim bolj usposobili." 
Za pouk grške filologije je bila predpisana posebna krestomatija, latinsko filologijo pa so poučevali po Chrestomathia latina in usum auditorum Philosophiae primi et secundi anni, ki je izšla na Dunaju leta 1827.
Zgodovina je postala univerzitetna disciplina razmeroma pozno, dejansko šele z drugo reformo filozofskega študija v času Marije Terezije (1774), ki je prinesla tudi na ljubljanske višje študije v drugi polovici 18. stoletja pouk splošne zgodovine. Filozofski študijski načrt iz leta 1805 je za vse slušatelje prvega in drugega letnika določil obvezni študij splošne zgodovine, ki se je na ljubljanskem filozofskem študiju začela poučevati leta 1807. Učni predmet splošne zgodovine je imel predvsem splošnoizobraževalni karakter: "Vsakemu človeku, ki ima željo po znanstveni izobrazbi, je nujno poznavanje različnih razmer, v katerih so se ljudje od nekdaj nahajali, vzrokov, ki so do njih pripeljali, in končno razmer, v katerih se nahajamo danes."  V dvajsetih letih so v Ljubljani poučevali zgodovino po učbeniku Martina Johanna Wikoscha, Oris splošne zgodovine (Grundriss der Universalgeschichte), ki je izšel v treh delih  na Dunaju leta 1812. Z učnim načrtom filozofskega študija iz leta 1824 splošna zgodovina ni bila več obligatni predmet, pa vendarle se na ljubljanski filozofiji tudi nadalje – še vse do leta 1848 – pojavlja med obveznimi. Poučevali so po učbeniku Jakoba Branda, Obča svetovna zgodovina (Allgemeine Weltgeschichte), ki je izšel na Dunaju leta 1825. 
Tudi za pouk splošne zgodovine je študijski načrt iz leta 1824 vseboval navodila za predavanja: "Pri učnem predmetu splošne zgodovine je treba paziti na veljavne predpise, ki določajo, da je predavanja iz tega predmeta potrebno pripeljati do najnovejših časov in ne prekiniti pri zgodovini izpred nekaj stoletij. Zato se naj ne zadržuje predolgo pri zgodovini starejših držav, ampak se naj zaradi splošne zgodovinske povezanosti podaja le kratek oris teh časov, da bo tako večji del časa posvečen zgodovini srednjega veka in novejšega časa."  Pri novejši zgodovini je bilo potrebno predstaviti "glavne dogodke, ki so pomembni za avstrijskega državljana, v tesni povezanosti z zgodovinskim razvojem celotne domovine".
"Pri predavanju avstrijske državne zgodovine se naj ne zanemarjajo genealogija avstrijske vladarske hiše, glavne vsebine najpomembnejših državnih aktov, v posameznih provincah pa naj se posebej poudarja njihova zgodovina."
Tako kot pri večini predmetov filozofskega študija so tudi predavanja iz zgodovine posredovala popolnoma napačno sliko dejanskega stanja znanstvenega raziskovanja v Avstriji. To pač tudi na tem področju ni bila naloga univerz in licejev. Zlasti zgodovinski pouk naj ne bi bil toliko usmerjen v posredovanje znanja, ampak je imel predvsem vzgojne naloge.
Matematika in fizika sta bili v filozofskem obligatnem kurzu razmeroma dobro zastopani. Tudi po načrtih Študijske revizijske komisije naj bi bil študij matematike in fizike v okviru obligatnega kurza intenziven, vendar manj, kot mu je pripadalo v predmetniku študijskih načrtov iz let 1805 in 1824. 
Po študijskem načrtu iz leta 1805 so v prvem obligatnem letniku poučevali "čisto in uporabno matematiko", v drugem letniku pa brali "fiziko s poizkusi". V Ljubljani je na osnovi tega študijskega načrta bila v prvem letniku učna stolica čiste matematike, v drugem letniku pa učna stolica za fiziko in uporabno matematiko. Pred uvedbo tega študijskega načrta pa so brali v prvem letniku "elementarno matematiko", v drugem pa "uporabno matematiko" in "fiziko s poizkusi". Ta razdelitev matematično-fizikalnega področja je bila v Avstriji znova uvedena  leta 1810, v Ljubljani pa leta 1815. Študijski načrt iz leta 1824 je "čisto matematiko" v prvem letniku imenoval "čista elementarna matematika", v drugem letniku pa "fizika v povezavi z uporabno matematiko in pomembnimi poizkusi", v Ljubljani "fizika z uporabno matematiko". Do študijskega leta 1823/24 so matematiko in fiziko poučevali kot obligatni kurz v latinščini. Predavanja iz matematike so se morala navezovati na matematični gimnazijski pouk: "... če je primanjkovalo potrebnih osnovnih znanj, si je moral (učenec, opomba J. C.) sam pripisati, če mu ni bil dovoljen vstop na filozofijo." Učno snov, ki so jo morali podajati z matematično natančnostjo, je bila za eno leto precej obsežna: "posebna in splošna aritmetika, geometrija, trigonometrija in deli kroga".
Predavanja iz fizike se v ničemer niso ozirala na snov, ki so se je učenci naučili v gimnaziji, "ker so posamezne elemente poučevali brez strogih dokazov na osnovi lahko razumljivih, popularnih predstav". V učnem načrtu iz leta 1824 je bil obseg tega učnega predmeta natančno opisan: "Učni sistem fizike bo obsegal – kot doslej – celotno uporabno matematiko, kolikor ta ne vključuje višje matematike, nadalje temeljne nauke splošne kemije, kolikor so potrebni za razumevanje fizikalnih naukov." Fiziko in matematiko naj bi predavala dva profesorja. V Ljubljani je po sprejetju novega učnega načrta leta 1824 oba predmeta v dvajsetih letih predaval en profesor, v začetku tridesetih pa že dva. Matematiko so brali iz učbenika Ignatiusa Appeltauerja, Elementa matheseos purae, ki je izšel na Dunaju 1814–17, prof.  Karl Hummel pa je v štiridesetih letih predaval matematiko po svojih zapiskih. Za fiziko in uporabno matematiko pa so uporabljali učno knjigo Remigiusa Doettlerja, Elementa physicae mathematico-experimentis, in usum auditorum suorum conscripta a Femigio Döttler, ki je izšla na Dunaju in v Trstu leta 1812.
Splošno naravoslovje je med obvezne predmete filozofskega študija v Ljubljani uvedel učni načrt iz leta 1824, čeprav se ta predmet pojavlja že v učnem načrtu iz leta 1805 kot obvezni predmet. Tudi načrt Študijske revizijske komisije je naravoslovje predvideval kot obligatni študij v obeh prvih filozofskih kurzih, in sicer v prvem letu mineralogijo in rastlinski svet, v drugem letu pa živalstvi svet in fiziologijo. 
V nasprotju s tem konceptom je študijski načrt iz leta 1805 predvidel splošno naravoslovje kot obvezni študij le za bodoče slušatelje medicine v tretjem filozofskem letniku. Splošno naravoslovje je bilo v prvih dveh desetletjih v celoti naravnano na bodoči poklicni študij medicine, bilo je priprava na študij sistematičnega specialnega naravoslovja v času medicinskega študija.
Tudi pri naravoslovju lahko zaznamo že nekajkrat opaženo dejstvo, da se učni predmet, ki ga študijski načrt iz leta 1824 vključuje med izbirne (proste) predmete, v Ljubljani pojavlja kot obvezni predmet. Vzroke za to je brez dvoma potrebno iskati v prizadevanjih ljubljanskega rektorata in ljubljanskih študijskih direkcij, da bi razširili obligatno vsebino filozofskega študija, kar jim je nekajkrat uspelo. Široka paleta ljubljanskih prostih (izbirnih) filozofskih predmetov pa govori  sama zase.
Splošno naravoslovje po letu 1824 ni bilo več pripravljalni študij za bodoče medicince, ampak "naj bi ga obravnavali na način, ki bi vzbudil zanimanje in koristnost pri vseh študentih, zlasti pri tistih, ki ne bodo prestopili na medicinski študij". Naloga predavanj splošnega naravoslovja ni bila posredovati popolno sistematiko, marveč "temeljit pregled treh področij narave kakor tudi potrebno znanje naravoslovne metode in klasifikacije". Posebno pomembno je opozoriti "na poznavanje uporabnih znanj za običajno in meščansko življenje, zlasti v poljedelstvu in kmetijstvu". Pri opisu posameznih naravoslovnih vrst naj bi profesor posebej skrbel, da bi učenci spoznali pravilna znanja o domačih in navadnih vrstah, ki niso vedno dovolj in pravilno poznane, čeprav se pogosto pojavljajo. Eksotične in redke vrste naj bi obravnaval le toliko, kolikor je potrebno za celovit pregled ali pa je določena posebnost ali uporabnost zanimiva za splošni razvoj. Naravoslovje so brali iz učne knjige Johanna Friedricha Blumenbacha, Zbornik naravoslovja (Handbuch der Naturgeschichte), katerega deveta izdaja je izšla leta 1814, dvanajsta pa leta 1832 na Dunaju.
Leta 1804 je bil kot obvezni predmet filozofskih študij uveden verouk. Že leta 1790 je Karl Anton Martini predlagal, da bi študente filozofije poučevali v verouku. Pomembnost tega predmeta so še posebej izpostavili: "Sreča posameznega človeka, javni red in država so odvisni v glavnem od morale posameznega človeka in od ljudi, ki  sestavljajo družbo, od njihovega splošnega razmišljanja o pravnem redu, obveznostih in krepostih. Ta način razmišljanja o končni poti vsakega človeka in o višjih ciljih splošnega Stvarnikovega obvladanja zgodovinskega razvoja more biti samo rezultat vere. Verska mnenja in občutki so torej tesna vez med družbenimi institucijami in edina gonilna sila za človeka, ki je ustvarjen za večnost. Pogled na to pokaže, kako pomembno je usmerjanje verskih mnenj in čustev." 
Ko je bil leta 1804 uveden verouk, je za učitelje tega predmeta izšla posebna instrukcija. - "Njegovo veličanstvo je odredilo, da se za študirajočo mladino filozofskih učnih ustanov, ki so v letih, ko se strasti (čustva) vedno bolj razraščajo in razum vedno bolj spoznava predmete v njihovi okolici, da bi mladino odvrnili od zmot in razuzdanosti, uvede pouk verouka. V ta namen je potrebno nastaviti posebnega veroučitelja."
Verouk je bil v obeh oziroma treh letnikih (v univerzitetnih centrih do leta 1824) obvezni učni predmet. Instrukcija je predavateljem določila tudi vsebino predavanj. Predvsem so se morali izogibati prepletanja učne vsebine z drugimi predmeti. Predavanja naj ne bi podajala teologije, ampak predstavljala višji pouk za laike. Slušatelji naj bi se učili premagovati pasivnost in brezbrižnost do vere, spoznali naj bi vpliv krščanstva na javno in privatno dobro in sprevideli velike prednosti katoliškega krščanstva. 
Razen rednega pouka verouka je bila dolžnost veroučitelja, ki je bil vedno duhovnik, imeti akademsko nedeljsko božjo službo z ekshortami za študente filozofskega študija. Pri tem se je moral potruditi, da je učencem "nazorno in prodorno predstavil nauke in obveznosti kristjana" v obliki, ki bo "izžarevala toplino in spoštovanje do učencev". Pa tudi z drugimi možnostmi, ki so mu na razpolago, kot npr. z dobrimi nasveti, zaupanjem itd., naj bi vplival, da bi učenci filozofije postali dobri kristjani in pravnemu redu pokorni državljani.
Primeren učbenik za predavanja iz verouka je pripravil Jakob Frint, ki je prvi zasedal stolico verouka na filozofski fakulteti dunajske univerze. Njegov Priročnik veroslovja za kandidate filozofije (Hanbuch der Religionswissenschaften für die Candidaten der Philosophie) je izšel v treh zvezkih leta 1806 na Dunaju. Bil je predpisan kot splošni učbenik za pouk verouka. Od leta 1821 pa so poučevali po izvlečku Frintovega učbenika, ki ga je pripravil Johann Michael Leonhard, kapiteljski duhovnik dunajske metropolitanske cerkve.
Izmed neobveznih predmetov ljubljanskega filozofskega študija so poljedelstvo sprva poučevali po učni knjigi Leopolda Trautmanna, Poskus znanstvenega uvoda v študij poljedelstva (Versuch einer wissenschaftlichen Anleitung zum Studium der Landwirtschaft), Dunaj 1810, v štiridesetih letih pa po učbeniku Johanna Burgerja, Učbenik poljedelstva (Lehrbuch der Landwirtschaft) v tretji izdaji, ki je izšla leta 1830 na Dunaju; pedagogiko po učbeniku Vincenza Eduarda Mildeja, dunajskega nadškofa, Učbenik splošne pedagogike v izvlečku (Lehrbuch der allgemeinen Erziehungskunde im Auszuge), Dunaj 1821; slovansko (slovensko) filologijo po slovnici Jerneja Kopitarja, Slovnica slovanskega jezika na Kranjskem, Koroškem in Štajerskem (Grammatik der slawischen Sprache in Krain, Kärnten und Steyermark), Ljubljana 1808, po letu 1826 pa po Metelkovem učbeniku Učna zgradba slovenskega jezika v kraljestvu Ilirija in sosednjih provincah (Lehrgebäude der slowenischen Sprache im Königreiche Illyrien und in den benachbarten Provinzen); zgodovino filozofije po učbeniku Johanna Peithnerja Ritterja von Lichtenfelsa, Izvleček iz zanimivosti zgodovine filozofije (Auszug des Wissenswürdigen aus der Geschichte der Philosophie), ki je izšel na Dunaju leta 1836; italijanščino po učni knjigi Andreasa Josepha Fornasarija, Teoretično-praktično navodilo za pouk italijanskega jezika (Theoretisch-praktische Anleitung zur Erlernung der italienischen Sprache), katerega druga razširjena izdaja je izšla na Dunaju leta 1819 in tretja ponovno razširjena izdaja leta 1843; francoščino po učbeniku Johanna Baptista Ritterja von Vogtberga, Učbenik francoščine (Französische Sprachlehre), v tretji izdaji, Dunaj 1830; botaniko v dvajsetih letih po učbeniku Carla Ludwiga Wildenowa, Oris rastlinstva, pripravljen za predavanja (Grundriss der Kräuterkunde zu Vorlesungen entworfen), ki je v peti izdaji izšel na Dunaju leta 1818, po učbeniku Nicolausa Thomasa Hosta, Synopsis plantarum in Austria provinciisque adjacentibus sponte crescentium, Dunaj 1797, in po delu Giovannia Antonia Scopolia, Flora carniolica, exhibens plantas Carnioliae indigens et distributas in classes, genera species, ... ordine Linnaeano, Dunaj 1760, od tridesetih let dalje pa tudi po učbeniku Gottlieba Wilhelma Bischoffa, Botanični znanstveni jezik v obrisih z razlagami (Die botanische Kunstsprache in Umrissen nebst erläuterndem Texte), Nürnberg 1822.

5.2.  Mediko-kirurški študij

V prvi polovici 19. stoletja je bilo medicino mogoče študirati na dveh nivojih. Kirurški študij za civilne in podeželske ranocelnike (chirurgische Studium für Civil- und Landwundärzte) je trajal dve leti in bil v glavnem omejen na kirurgijo in porodništvo. Babištvo je prav tako spadalo v okvir tega kurza. Večina licejev te medicinske učne ponudbe ni presegla. 
Studium der Arznaykunde und höheren Wundarznaykunst (Študij zdravilstva in višjega ranocelništva) je sprva trajal štiri leta, absolvirati pa ga je bilo mogoče na znamenitih univerzah na Dunaju, v Pragi, Krakovu.
Fakultetni študij medicine je bil leta 1804 s spremembo učnega načrta razširjen na pet let: pouk je tri leta obsegal teorijo, četrto in peto leto pa sta bili posvečeni praktičnemu pouku ob bolniški postelji. Kirurški študij je ostal dvoleten, toda učna vsebina je bila nekoliko razširjena, predvsem pa so težili za boljšimi uspehi tega poklicnega izobraževanja.
Študijska reforma leta 1810 je povečala število učnih predmetov na obeh izobraževalnih nivojih. Posamezni deli študija so se v določeni meri osamosvojili (kemija, farmacija, okulistika, zobozdravstvo, veterina in babištvo). Zlasti veterina je po vključitvi C.-k. živinozdravstvenega inštituta (K.k. Thierarzney-institut) na Dunaju v dunajsko medicinsko fakulteto leta 1808 dosegla zavidljiv uspeh. Vstop na oddelek veterine dunajske medicinske fakultete je bil pogojen z zaključenim medicinskim študijem (zdravnik ali ranocelnik).
Sicer pa je medicinska fakulteta leta 1833 edina od fakultetnih študijev dobila nov študijski načrt. Študij kirurgije je bil razširjen na tri leta, farmacije pa na dve. Vendar je že leta 1836 Študijska dvorna komisija spraševala profesorje medicinskih fakultet, kakšnih izboljšav bi si želeli. Predloge je zbral v pisni izjavi Ludvig von Türkheim, namestnik študijskega direktorja dunajskega medicinsko-kirurškega študija: njegova temeljna misel je bila, "da je sedanja ureditev, po kateri se izobražujeta dve vrsti sanitetnega osebja, zdravniki in ranocelniki (doktorji medicine in kirurgije in magistri ali patroni kirurgije) z znanstvenega vidika nevzdržna". Pojavljala se je torej že zahteva, da bi v "prihodnosti  vzgajali en sam tip enako izobraženih in enako usposobljenih sanitetnih delavcev, doktorje medicine in kirurgije".
Leta 1845 je Študijska dvorna komisija postavila za pripravo novega študijskega načrta posebno komisijo. Sestavljali so jo Joseph Skoda, Karl Rokitansky in Joseph Hyrtel, njen referent pa je bil Stephan Ladislaus Endlicher. Poročilo te komisije iz leta 1846, ki ni bilo realizirano, je bilo prav tako naravnano v smer bodočega razvoja.
Ljubljana je imela že od konca 18. stoletja na mediko-kirurškem študiju tri učitelje. Eden je moral biti doktor medicine, poučeval pa je enostavno botaniko, nekaj kemije ter collegium clinicum arte medica  kot nauk o notranjih boleznih, drugi je poučeval anatomijo, ranarstvo z anatomijo in porodništvo, tretji pa živinozdravstvo, ki mu je bila kasneje priključena še sodna medicina. Dvoletni študijski tečaj je bil razdeljen na dva dela. V prvem letu so obravnavali predvsem teorijo, zlasti anatomijo in teoretično podlago za druge predmete, v drugem letniku pa nauk o operacijah in obvezah ter porodništvo in se "tako kirurgično kakor tudi internistično udejstvovali ob bolniški postelji". 
V prvem predmarčnem obdobju je do leta 1806 dr. Karl Bernard Kogel poučeval interno medicino (nauk o boleznih) in veterino, dr. Vinko Kern do leta 1805 kirurgijo, anatomijo in babištvo (kasneje postal profesor kirurgije na Dunaju), dr. Fran Melzer od 1805  kirurgijo in babištvo in Anton Melzer od leta 1806 anatomijo in fiziologijo.
Lahko rečemo, da v Ljubljani  – zlasti izrazito v prvem obdobju predmarčne dobe –obstaja mediko-kirurška šola na liceju kot posebna strokovna šola, ki naj bi po hitrem študijskem kurzu izobraževala zdravstveno osebje nižje vrste.
Število zdravnikov je bilo v Avstriji  v tem času še izredno majhno. Promovirani doktorji medicine so bili na razpolago le po mestih. Čeprav  mediko-kirurški študiji niso bili ustanovljeni za znanstveno delo, pa prav primer ljubljanskega študija kaže, da je tu "dosegla znanstvenost precejšnjo stopnjo". Na mnenje, ki sta ga zastopala kranjski protomedikus dr. Anton Jožef Haymann in van Swietenov pomočnik dr. Anton von Stoerck, da licejski učitelji niso nastavljeni za znanstveno delo, ampak za praktično zdravstveno delovanje (vzgajanje uporabnih porodniških pomočnic in absolventov, veščih zdravljenja), se ljubljanski mediko-kirurški učitelji niso ozirali. Vrsta učiteljev ljubljanskega mediko-kirurškega študija je začela svojo strokovno pot na liceju, npr. Baltazar Hacquet, dr. Vinko Kern, dr. Joseph Wattmann, dr. Franz Fikelscherer, dr. Kristjan August Voigt in dr. Bernard Pachner Eggenstorf – in nato nadaljevala svojo akademsko kariero na različnih univerzah. Medtem ko so na fakultetah promovirali kandidati za doktorje medicine, magistre kirurgije in porodništva, so absolventi mediko-kirurških študijev diplomirali le za patrone kirurgije, ki so večinoma službovali kot civilni in podeželski ranocelniki (Civil- und Landwundärzte).
Če se je še v času Jožefa II. kirurg izučil svoje obrti kot drugi vajenci pri svojem mojstru, se sedaj zahteva od bodočega patrona kirurgije dokončan mediko-kirurški študij. Seveda pa so na ta študij sprejemali učence, ki so končali tri leta vajeniške dobe pri kirurgih, normalko oziroma tri razrede glavne šole, šele od leta 1833 se za vstop zahtevajo štirje, to je gramatikalni razredi gimnazije ali pa trije razredi normalke. Za vstop na mediko-kirurški študij se torej vso avstrijsko predmarčno dobo ne zahteva končana gimnazija, kar je bilo sicer potrebno za druge študije liceja.
Za prvo dobo kirurških študijev na licejih velja, da so imeli slab učni uspeh. "Posebno Ljubljana je bila na glasu, da le malo učencev dovrši njeno šolo in da je mnogo takih, ki po več let sede v posameznem tečaju. Kar je seveda tudi odraz dejstva, da so imeli v šolo dostop tudi učenci, od katerih kaj drugega ni bilo pričakovati."
V skladu s splošno veljavnimi predpisi o izpitih so morali tudi slušatelji mediko-kirurškega študija ljubljanskega liceja opravljati semestralne in letne izpite, po končanem drugem letniku pa izpit pred komisijo, ki je bila sestavljena iz obeh mediko-kirurških učiteljev in iz dveh poljubno izbranih mestnih kirurgov. Člani komisije so po izpitu podpisali diplomo (zaključno spričevalo) in kandidate tudi zaprisegli. Kandidati pa so morali še pred izpitom navesti kraj, kamor bodo šli na prakso. Leta 1807 je bila izvedena reforma izpitov na medicini, ki je veljala tudi za licejske mediko-kirurške študije: semestralni izpiti so odpadli, kandidati so morali opraviti strogi izpit iz kirurgije in porodništva ter zaključni izpit. Ocene (ocenjevalni razredi) strogega izpita iz kirurgije in porodništva so morali biti navedeni v zaključnem spričevalu (diplomi). Slušateljem mediko-kirurškega študija, ki niso opravili strogega izpita iz kirurgije, je bila prepovedana vsakršna praksa.
Nov razvoj so doživele mediko-kirurške šole z že omenjenim učnim načrtom iz leta 1810. Po tem načrtu je obsegal pouk v prvem letniku naslednje predmete: kratek uvod v kirurški študij (enciklopedični pregled in metodologijo), anatomijo, teoretično kirurgijo, fiziologijo, splošno patologijo in terapijo notranjih bolezni, materiam medicam et chirurgicam, dietetiko ter nauk o receptih, nauk o obvezah in instrumentih; v drugem letniku pa: nauk o operacijah (demonstriran na mrliču), praktični kirurgični pouk in vaje ob bolniški postelji, sodno medicino, specialno terapijo notranjih bolezni in praktične vaje ob bolniški postelji, kirurško specialno terapijo, praktični pouk v kirurgiji in vaje ob bolniški postelji, porodništvo in živinozdravstvo.
V Ljubljani je bila ta reforma medicinskega študija uveljavljena šele po obnovitvi avstrijske oblasti. Sedaj je bilo nastavljenih pet profesorjev: anatom, internist, kirurg, porodničar in veterinar. Ker konkurzi za razpisana mesta niso vedno uspeli, so morali v takem  primeru ostali učitelji poučevati še dodatni predmet. Leta 1813 je bil na novo uveden predmet o oživljanju navidezno mrtvih in o prvi pomoči. Ta predavanja so bila namenjena širši  publiki in so potekala brezplačno ob nedeljah dopoldne. Poučeval je učitelj sodne medicine.
Kakor smo že omenili, je bil leta 1833 mediko-kirurški študij ponovno reformiran; pogoji za sprejem so postali strožji in študij je trajal za vse kandidate tri leta. Po tej reformi je bil predpisan naslednji učni načrt:

I. letnik
a) uvod v študij kirurgije,
b) anatomija,
c) vaje v seciranju.

II. letnik
a) fiziologija,
b) splošna medicina, kirurgična patologija in terapija,
c) teorija o porodu,
č) nauk o zdravilih  in farmacevtsko strokovno znanje,
d) nauk o receptih in dietetika,
e) živinozdravstvo.

III. letnik
a) medicinski praktični pouk ob bolniški postelji,
b) specialna medicinska patologija in terapija,
c) specialna kirurška patologija in terapija s poukom o instrumentih in obvezah,
č) operacijske vaje na mrliču,
d) sodna medicina,
e) vaje v operiranju in obvezovanju,
f) okulistika.
Po končanem tretjem letniku so morali slušatelji odslužiti še praktično dobo, in to najmanj en mesec na kirurškem oddelku. Predpisan je bil tudi en mesec prakse iz porodništva, katere pa kandidat pred opravljenim kirurškim rigorozom ni mogel nastopiti. Kirurška in interna enomesečna praksa pa je veljala samo za tiste slušatelje, ki so opravili učno dobo pri ranocelniku; drugi kandidati so morali odslužiti trimesečno prakso, torej skupaj s porodništvom pet mesecev. Iz tega sledi, da sta tudi ljubljanski mediko-kirurški študij zapuščala dva  kvalitetno različna tipa patronov kirurgije: absolventi s staro vajeniško vzgojo so imeli kvalitetno slabše strokovno znanje kakor pa absolventi, ki so imeli nižjo gimnazijsko izobrazbo in skupno pet mesecev prakse.
Medtem ko je teoretični pouk potekal v Licejskem poslopju, je praktični pouk potekal v ljubljanski meščanski bolnici, kjer pa so bile razmere tudi za učne namene izredno slabe. Šele z ustanovitvijo bolnice v nekdanjem diskalceatskem samostanu na Ajdovščini (novi bolnici na Ajdovščini), kamor se je naselila tako  imenovana klinična šola, se je položaj začel polagoma izboljševati.
Učni jezik na mediko-kirurških študijih je bil sprva latinski. V času Jožefa II. in njegovih prizadevanj za oblikovanje enotne države z enim jezikom (nemščino) je bila tudi na mediko-kirurških študijih latinščina postopoma odpravljena in uvedena nemščina, le latinske strokovne izraze je bilo dovoljeno obdržati, da ne bi prišlo do zmede. Teoretično in praktično porodništvo za babice so v Ljubljani poučevali v slovenščini in nemščini.
Obnovljena avstrijska oblast je leta 1813 razmišljala – verjetno tudi z reminiscenco na popolno medicinsko fakulteto v okviru francoskih Écoles centrales in v skladu z vse bolj razširjenim mnenjem v Avstriji o ukinitvi drugorazrednih licejskih mediko-kirurških študijev – o ukinitvi teh študijev tako v Ljubljani kakor tudi v Celovcu. Najbolj je bil na udaru prav ljubljanski mediko-kirurški študij. Končno je obveljalo mnenje grofa Sauraua, dvornega komisarja za Ilirijo, naj se mediko-kirurški študij v Ljubljani ohrani. Dvorna študijska komisija je 7. junija 1819 izrecno izjavila, "da po cesarjevi odločitvi ostane kirurgična šola v Celovcu za celovško okrožje, ljubljanska pa za Ilirski gubernij, h kateremu spada tudi beljaško okrožje". Obvezno pa je morala imeti pet profesorjev: anatoma (fiziologa), internista, kirurga, porodničarja in veterinarja; uvod v kirurgični študij in sodno medicino pa naj poleg svojega predmeta poučujeta dva profesorja.
Povsem v  skladu z novim učnim načrtom iz leta 1810 in 1833 so poučevali na ljubljanskem mediko-kirurškem študiju od leta 1814 do 1848 naslednje učne predmete:
a) anatomijo in fiziologijo: Anton  Melzer (1814–1846),
                                         dr. Kristjan August Voigt (1847–1850),
b) kirurgijo: dr. Joseph Wattmann (1816–1818),
                  Franz Fikelscherer (1819–1822),
                  dr. Leopold Nathan (1824–1850),
c) teoretično in praktično medicino: dr. Anton Jeunikar (1814–1818),
                                                       dr. Ivan Zhuber (1819–1834),
                                                   dr. Franc Schiffer (1837–1850),
č) porodništvo: Jan Matošek (Matoušek) (1816–1821), mag. kirurgije in opstetricije,
                          Ignac Pintar (1822–1833), mag. kirurgije in opstetricije,
                          dr. Bernard Pachner Eggenstorf (1840–1850),
d) veterino in sodno medicino: dr. Janez Verbic (1815–1840),
                                            dr. Janez Bleiweis (1842–1850),
e) uvod v kirurški študij, fiziko, kemijo, botaniko in farmacijo: dr. Ivan Biatzowsky (1834–1850).
Leta 1815 so v bolnici na Ajdovščini za klinični pouk ustanovili poseben oddelek s šestimi posteljami za moške in ženske. V osnovi gre za načrt usmiljenega brata Fausta Gradiška o oddelku za posebne bolnike (Abteilung für besondere Kranke) iz leta 1808, le da ta oddelek ni imel nobene zveze z Gradiškovim homeopatskim sistemom. Zanimivo je, da drugi avstrijski liceji takega zavoda niso imeli, kar v zvezi z mediko-kirurškim študijem ponovno kaže hotenje Ljubljane, da bi njen licej prerasel v univerzitetni študij. Direktor mediko-kirurškega študija dr. Karl Bernard Kogel je v želji, da bi naredil selekcijo pri sprejemu na ta oddelek, določil, da sprejemajo tudi bolnike z dežele, da je sprejem mogoč le s sprejemnim listkom in da smeta profesor in asistent izbirati za kliniko ustrezne bolnike med mestnimi reveži. S posebno okrožnico je obvestil okrožne oblasti, da naj pošiljajo v bolnico poučne in redke primere, v zvezi s čimer posebej navaja "strelne rane, poškodbe glave, komplicirane frakture, izpahe, opekline, čire, fistule, sifilis, benigne in maligne novotvorbe, kamne v mehurju, kile in vodene kile". Ustanovil pa je tudi ambulanto za nujne primere. 
Sredi dvajsetih let je mestna občina prizidala bolnici na Ajdovščini še dvorano za seciranje in anatomsko-patološki kabinet, ki je bil dotlej v Licejski stavbi.
S študijsko reformo iz leta 1833 je ljubljanski licejski mediko-kirurški študij dosegel svoj višek. V uradnih aktih so v tem času bili njegovi posamezni učitelji imenovani profesorji. Ustanovljena teoretična medicinska stolica je pomenila prvi korak k patologiji kot obligatnemu predmetu. Z delitvijo medicinske stolice v teoretično in praktično se je takratni učni načrt že približal današnjemu študijskemu sistemu: pouku patološke anatomije in eksperimentalne patologije. Nepotrebna delitev kirurgije v teoretično in praktično pa je bila odpravljena. Najbolj značilna novost te reforme: stolica za pripravljalne vede je bila pomembna izpopolnitev teoretične izobrazbe bodočih ranocelnikov, pomembno učno dopolnilo ostalim predmetom. To tem bolj, ker štirje gimnazijski razredi niso nudili bodočim kandidatom potrebnega pomožnega znanja, predvsem pa jim niso omogočali presoje, če sploh sodijo v ta poklic. Saj predmetnik takratne šestrazredne gimnazije, kot je že bilo omenjeno, ni poznal nobenega naravoslovnega predmeta. Pa tudi v tem pogledu predstavlja ljubljanski licej v primerjavi z liceji v drugih provincah pomembno izjemo. Že omenjeni prosti pouk botanike na filozofskem študiju ljubljanskega liceja, ki je bil povezan z botaničnim vrtom, je omogočal tako ranocelniškim učencem kakor tudi slušateljem mediko-kirurškega študija pridobitev nekaj botaničnega znanja. Pomena botaničnega vrta, ki je upravno, kakor je že bilo rečeno, spadal pod filozofski študij, se je mediko-kirurški študij prav dobro zavedal, zato je po odhodu prof. Franca Hladnika v pokoj, ko filozofski študij ni imel primerne osebe, prevzel vodstvo vrta ob Ižanski cesti dr. Ivan Nepomuk Biatzowsky, profesor pripravljalnih ved, torej tudi botanike na mediko-kirurškem študiju. S tem je bila zagotovljena kontinuiteta v strokovnem pogledu in v upravi.
Pouk porodništva je sedaj trajal dva meseca. Teoretični del pouka je potekal dopoldne v slovenščini, popoldne pa v nemščini, klinični del, povezan s praktičnimi vajami, pa ob porodniški postelji v porodnišnici.
Od tridesetih let dalje so bila ob nedeljah in praznikih vsakomur dostopna predavanja o prvi pomoči v primeru dozdevne smrti in o pomoči v izrednih življenjskih nevarnostih.
V štiridesetih letih so bila v zimskem semestru trikrat na teden, v ponedeljek, sredo in v petek, tudi izredna predavanja o specialni patologiji in terapiji otroških bolezni, v porodnišnici pa vsako dopoldne praktične vaje ob otroški bolniški postelji. 

5.2.1.  Potek študija

V skladu s študijskim načrtom mediko-kirurških študijev iz leta 1810 je v Ljubljani ob koncu dvajsetih let potekal študij na naslednji način:

I. letnik
I. semester
a) uvod v kirurški študij kot enciklopedični pregled  z anatomijo od 2. do 3. ure popoldne,
b) uvod v kirurški študij in teoretična kirurgija, tj. splošna in specialna patologija zunanjih bolezni od 3. do 4. ure popoldne,
c) fiziologija, splošna patologija notranjih bolezni od 4. do 5. ure popoldne,
č) teoretično in praktično porodništvo za babice od 7. do 8. ure dopoldne.

II. semester
a) anatomija od 2. do 3. ure popoldne,
b) teoretična kirurgija od 3. do 4. ure popoldne,
c) Materia medica et chirurgica, dietetika in uvod v pisanje receptov od 4. do 5. ure popoldne,
č) teoretično in praktično porodništvo za babice od  7. do 8. ure dopoldne,
d) nadaljevanje teoretične kirurgije, tj. splošne in specialne patologije zunanjih bolezni, od junija do konca šolskega leta nauk o kirurškem obvezovanju in nauk o instrumentih – od 3. do 4. ure popoldne.

II. letnik
I. semester
a) specialna terapija notranjih bolezni in praktični pouk ob bolniški postelji
    od 8. do 9.30 ure dopoldne,
b) nauk o kirurških operacijah s popolno predstavitvijo na živih in mrličih od 9.30 do 11. ure dopoldne,
c) sodna medicina od 11. do 12. ure dopoldne,
č) teoretično in praktično porodništvo od 5. do 6. ure popoldne.

II. semester
a) specialna terapija notranjih bolezni in praktični pouk ob bolniški postelji od 8. do 9.30 ure dopoldne,
b) kirurška specialna terapija in kirurške vaje ob bolniški postelji od 9.30 do 11. ure dopoldne,
c) teoretično in praktično porodništvo od 5. do 6. ure popoldne,
č) veterina od 11. do 12. ure dopoldne.

Po učnem načrtu iz leta 1833 pa je bil urnik predavanj na ljubljanskem mediko-kirurškem študiju leta 1846 naslednji:
I. letnik
I. semester
a) uvod v študij kirurgije od 2. do 3. ure popoldne,
b) fizika od 11. do 12. ure dopoldne,
c) anatomija od 2. do 3. ure popoldne,
č) specialne vaje.

II. semester
a) splošna in farmacevtska kemija od 9. do 10. ure dopoldne,
b) botanika od 8. do 9. ure dopoldne,
c) anatomija od 2. do 3. ure popoldne,
č) specialne vaje.

II. letnik
I. semester
a) fiziologija človeka od 2. do 3. ure popoldne,
b) splošna patologija in terapija.

II. semester
a) nauk o zdravilstvu, farmacevtski proizvodi, pisanje receptov in dietetika od 2. do 3. ure popoldne,
b) teoretično porodništvo za kirurge od 8. do 9. ure dopoldne,
c) veterina od 9. do 10. ure dopoldne.

III. letnik
I. semester
a) medicinske praktične vaje ob bolniški postelji od 8. do 9. ure dopoldne,
b) specialna medicinska patologija in terapija od 9. do 10. ure dopoldne,
c) praktični pouk iz kirurgije ob bolniški postelji od 10. do 11. ure dopoldne,
č) specialna kirurška patologija, terapija in nauk o operacijah poleg nauka o instrumentih in nauka o obvezovanju  od 11. do 12. ure dopoldne,
d) operacijske vaje na mrliču,
e) sodna medicina od 12. do 1. ure popoldne.

II. semester
a) medicinske praktične vaje ob bolniški postelji od 8. do 9. ure dopoldne,
b) specialna medicinska patologija in terapija od 9. do 10. ure dopoldne,
c) praktični pouk iz kirurgije ob bolniški postelji od 9. do 10. ure dopoldne,
č) specialna kirurška patologija, terapija in nauk o operacijah poleg nauka o instrumentih in nauka o obvezovanju od 11. do 12. ure dopoldne,
d) okulistika od 4. do 5. ure dopoldne.

Porodništvo
a) teoretični pouk za žene v prvem semestru v slovenščini od 8. do 9. ure, v letnem semestru v nemščini od 8. do 9. ure dopoldne,
b) klinični pouk ob porodniški in otroški postelji v porodnišnici, povezan s praktičnimi vajami za kandidatke in učenke vsak dan od 9. do 10. ure dopoldne.

Izredna predavanja o specialni patologiji in terapiji otroških bolezni v zimskem semestru ob ponedeljkih, sredah in petkih od 3. do 4. ure popoldne. Praktične vaje ob otroški bolniški postelji vsako dopoldne v porodnišnici.
Predavanja o prvi pomoči dozdevno mrtvim in o pomoči v nenadnih življenjskih nevarnostih ob nedeljah in praznikih od 11. do 12. ure dopoldne.

5.2.2.  Učbeniki

Na osnovi instrukcij za pouk mediko-kirurškega študija, ki so izšle po uvedbi učnega načrta iz leta 1810, so v Ljubljani v dvajsetih in tridesetih letih uporabljali naslednja predpisana učna berila:
a) uvod v kirurški študij: Aloys Michael Mayer, Anatomski opis celotnega človeškega telesa (Anatomische Beschreibung des ganzen menschlichen Körpers), Dunaj 1812;
b) uvod v kirurški študij in teoretična kirurgija: Maximilian Joseph Chelius, Priročnik  kirurgije (Handbuch der Chirurgie),  Praga 1822; Johann Friedrich Henkel, Navodilo za izboljšano kirurško obvezo (Anweisung zum verbesserten chirurgischen Verband), Dunaj 1809; Franz Xaver Edler von Rudtorffer, Upodobitev odličnih kirurških instrumentov (Abbildung der vorzüglichsten chirurgischen Instrumente), Dunaj 1819–1820;
c) fiziologija: Georg Prochaska, Povzetek fiziologije človeka (Physiologie des Menschen in Auszuge), Dunaj 1805;
č) teoretično in praktično porodništvo: Janes Matoſhek, Babiſhtvo, ali Porodnizharſki Vuk sa Babize, Ljubljana 1818 (poslovenil Valentin Vodnik);
d) Materia medica et chirurgica, dietetika in uvod v pisanje receptov: Aloys Michael Mayer, Anatomski opis celotnega človeškega telesa (Anatomische Beschreibung des ganzen menschlichen Körpers), Dunaj 1823;
e) specialna terapija notranjih bolezni: Johann Nepomuk Edler von Raimann: Priročnik specialne medicinske patologije in terapije, pripravljen za predavanja (Handbuch der speciellen medicinischen Pathologie und Therapie, für Vorlesungen bearb.), Dunaj 1816;
f) nauk o kirurških operacijah in praktične vaje iz kirurgije ob bolniški postelji: Johann Hunčovski (Hunczovski), Navodilo za kirurške operacije (Anweisung zu chirurgischen Operationen), Dunaj 1808;
g) sodna medicina: Joseph Bernt, Sistematični priročnik sodne medicine, namenjen zdravnikom, ranocelnikom, pravnikom, in vodič na javnih predavanjih (Systematisches Handbuch der gerichtlichen Arznykunde, zum Gebrauche für Aerzte, Wundaerzte, Rechtsgelehrte und zum Leitfaden bey öffentlichen Vorlesungen), Praga 1813;
h) teoretično in praktično porodništvo: Johann Raphael Steidele, Razprava o pomoči pri porodu ... Pravila za ravnanje nosečnic, porodnic (Abhandlung von der Geburtshülfe ... Verhaltensregeln für Schwangere Gebährende und Kindbetterinnen), Dunaj 1803; Lucas Johann Boer, Naravno porodništvo in obravnava nosečnic, porodnic in novorojenih otrok (Natürliche Geburtshilfe und Behandlung der Schwangern, Wöchnerinen und neugeborenen Kinder), Dunaj 1817;
i) veterina: Johann Emanuel Veith, Priročnik veterine  s posebnim ozirom na nalezljive bolezni najbolj koristnih domačih živali (Handbuch der Veterinärkunde in besonderer Beziehung auf die Seuchen der nutzbarsten Haussäugethiere), Dunaj 1817.

Sprememba učnega načrta leta 1833 je privedla do uvedbe novih učbenikov za nekatere stare predmete, predvsem pa za na novo uvedene predmete:
a) uvod v študij kirurgije je dr. Raimund Melzer poučeval po lastnih zapiskih;
b) fizika: Johann Wisgrill, Priročnik za uvod v študij kirurgije (Handbuch der Vorbereitungslehre für das Studium der Chirurgie), Dunaj 1832;
c) splošna in farmacevtska kemija: Johann Wisgrill, Elementi splošne in farmacevtske kemije (Elemente der allgemeinen und pharmaceutischen Chemie), Dunaj 1845;
č)  botanika: Johann Wisgrill, Priročnik za pripravo na študij kirurgije (Handbuch der Vorbereitungslehre für das Studium der Chirurgie), Dunaj 1832;
d) fiziologija človeka: Burcard Eble, Žepna knjiga fiziologije z najnovejšega stališča te znanosti (Taschenbuch der Physiologie nach dem neuesten Standpunkte dieser Wissenschaft), Dunaj 1837;
e) splošna patologija: Carl Philipp Hartmann: Teorija bolezni ali splošna patologija (Theorie der Krankheiten, oder allgemeine Pathologie), Dunaj 1823;
f) zdravilstvo, farmacevtski proizvodi, umetnost pisanja receptov in dietetika: Karl Emanuel Schroff, Žepna knjiga zdravilstva in recepture, sestavljena po najnovejših stališčih teh znanosti (Taschenbuch der Arzneimittellehre und Receptirkunde nach dem neuesten Standpunkte dieser Wissenschaften entworfen von Karl Emanuel Schroff),  Dunaj 1833;
g) teoretično porodništvo: Johann Philipp Horn, Učbenik porodništva, za pouk babic (Lehrbuch der Geburtshilfe, zum Unterricht für Hebammen), Dunaj 1839;
h) veterina: Johann Emanuel Veith, Priročnik veterine  s posebnim ozirom na nalezljive bolezni najbolj koristnih domačih živali (Handbuch der Veterinärkunde in besonderer Beziehung auf die Seuchen der nutzbarsten Haussäugethiere), Dunaj 1843;
i) praktični medicinski pouk ob bolniški postelji: Johann Nepomuk Edler von Raimann, Priročnik specialne medicinske patologije in terapije, pripravljen za predavanja (Handbuch der speciellen medicinischen Pathologie und Therapie, für Vorlesungen bearb.), Dunaj 1816–1817;
j) specialna medicinska patologija: Johann Nepomuk Edler von Raimann, Priročnik specialne medicinske patologije in terapije, pripravljen za predavanja (Handbuch der speciellen medicinischen Pathologie und Therapie, für Vorlesungen bearb.), Dunaj 1816–1817;
k) specialna kirurška patologija: Maximilian Joseph Chelius, Priročnik kirurgije (Handbuch der Chirurgie), Heidelberg 1839; Ott, Nauk o kirurških instrumentih in obvezah (Chirurgischen Instrumenten- und Verbandlehre), München/Dunaj 1834;
l) sodna medicina: Johann Nepomuk Edler von Raimann, Priročnik specialne medicinske patologije in terapije, prirejen za predavanja (Handbuch der speciellen medicinischen Pathologie und Therapie, für Vorlesungen bearb.), Dunaj 1834;
m) okulistika: Anton Edler von Rosas, Nauk o očesnih boleznih. Prirejen za praktične zdravnike in ranocelnike, pa tudi kot vodič pri kliničnem pouku (Lehre von der Augenkrankheiten. Zum Gebrauche für practischen Aerzte und Wundärzte, wie auch zur Benutzung als Leitfaden beim klinischen Unterrichte), Dunaj 1834.

Porodništvo 
   Teoretični pouk porodništva: Janes Matoſhek, Babiſhtvo, ali Porodnizharski Vuk sa Babize, Ljubljana 1818; Johann Philipp Horn, Učbenik porodništva, za pouk babic (Lehrbuch der Geburtshilfe, zum Unterricht für Hebammen), Dunaj 1839.

Prva pomoč
Oživljanje navidezno mrtvih: Joseph Bernt, Predavanja o prvi pomoči pri navidezni smrti in v nenadnih življenjskih nevarnostih (Vorlesungen über die Rettungsmittel beym Scheintodte und in plötzlichen Lebensgefahren), Dunaj 1837.

5.3.  Teološki študij
 
Omenili smo že, da je bila po ukinitvi graškega generalnega semenišča z dvornim dekretom z dne 10. januarja 1791 v Ljubljani obnovljena "teološka učna stolica", ki "naj se organizira po novem učnem načrtu in odpre z novim šolskim letom". Odlok je bil mnenja, da "jo bodo obiskovali predvsem mladeniči s Kranjske, iz Istre, Furlanije, z goriškega in tržaškega področja". Konkurz za sedem teoloških študijskih predmetov ljubljanske teologije je bil razpisan za 27. julij 1791 v poslopju graškega liceja. Teologija je bila tako razglašena za fakulteto ljubljanskega liceja, ki je takrat vključeval, kot znano, še združeno filozofsko-kirurško fakulteto. V tej obliki – v sestavi liceja – je teološki visokošolski študij v Ljubljani ostal do njegove reorganizacije v letu 1848. Novi študijski program teološke fakultete je določal tudi v Ljubljani naslednje študijske predmete: 1. hebrejščino s semitskimi jeziki in židovske starožitnosti poleg uvoda v Sveto pismo stare zaveze; 2. cerkveno zgodovino; 3. grščino, umetnost biblične razlage, uvod v Sveto pismo nove zaveze in predavanja o Svetem pismu; 4. dogmatiko; 5. krščansko moralko; 6. pastoralno teologijo; 7. cerkveno pravo. Za profesorje teološke učne ustanove v Ljubljani so bili ob začetku predavanj 1. novembra 1791 določeni: 1. Franc Pogačnik, svetni duhovnik, cerkvena zgodovina; 2. Martin Koben, orientalski jeziki in hebrejske starožitnosti; 3. Johann Treter, bivši avguštinec, dogmatika; 4. Josef Hännle, svetni duhovnik, moralna teologija; 5. Cajetan Graf, svetni duhovnik, bivši prefekt graškega generalnega seminišča, pastoralna teologija; 6. Peter Terler, svetni duhovnik, hermenevtika in Sveto pismo nove zaveze; 7. Georg Grossauer z Dunaja, svetni profesor, cerkveno pravo.
Vsi imenovani učitelji teološkega študija v Ljubljani naj bi do pridobitve doktorskega naslova imeli naziv lektorji (Lectoren). Predavanja so imeli od leta 1792 v obnovljenem in prenovljenem bivšem frančiškanskem samostanu, sedaj že imenovanem Licejsko poslopje. 
Vendar je imela licejska teologija v Ljubljani sedem učnih moči le eno leto, nato sledi krčenje in združevanje posameznih študijskih predmetov. V tem pogledu se Ljubljana dejansko vrača v razmere po ukinitvi jezuitskega reda, ko so, kot je ugotovil že Janez Nečasek, obstajale štiri teološke stolice. Iz odloka dvornega dekreta z dne 9. avgusta 1801, ki je obnavljal teološki študij v Celovcu, izvemo, da so v tem času na teologiji v Ljubljani obstajale štiri stolice s štirimi profesorji, saj se izrecno navaja, da se bodo v Celovcu "glede razdelitve predmetov zgledovali po tistem, kar je bilo na ljubljanskem liceju že uvedeno, torej profesor za moralno in pastoralno teologijo, profesor za dogmatiko, profesor za hermenevtiko in profesor za cerkveno pravo in cerkveno zgodovino". Za leto 1805 pa Album Academicorum omenja slušatelje cerkvene zgodovine in hermenevtike Stare zaveze, slušatelje cerkvenega prava in hermenevtike Nove zaveze, slušatelje dogmatike in slušatelje moralne in pastoralne teologije. V vsebinskem pogledu je torej v tem obdobju šlo za omejen, licejem prilagojen učni program, ki je trajal štiri leta, čeprav je cesar  Franc II. (I.) dopuščal do leta 1814 tudi skrajšane triletne licejske teološke študije. Po tem letu pa so po vzoru dunajske univerze morali biti povsod organizirani  štirje letniki, ne da bi bila s tem odpravljena kvalitetna razlika v učni ponudbi. Glede vpisa na študij teologije ugotavljata tako Nečasek kakor tudi Zwitter, da se v Ljubljani od sedemdesetih let 18. stoletja uvaja kasnejše pravilo, po katerem je za študij teologije potrebno prej dokončati filozofski študij. Pa vendarle dekret dvorne pisarne z dne 19. marca 1807  opozarja "na slabo navado pri oblikovanju regularne duhovščine, da se kandidate sprejema pred končano filozofijo, kar je potrebno odklanjati". Šele dekret Študijske dvorne komisije z dne 12. aprila 1823, ki je bil med drugim naslovljen tudi na štajersko-koroški gubernij, je v zvezi s privatnimi izpiti piaristov izrecno poudaril, "da odslej noben piarist ne sme biti pripuščen h kakršnemukoli izpitu iz prvega letnika teologije, če ni prej – vsaj kot privatist – opravil vseh izpitov iz predmetov filozofskega študija in predložil spričevala o absolutoriju filozofskega študija.
Da bi preprečili namere škofov, ki so poskušali odpoklicati svoje škofijske študente z univerz in licejev pred zaključkom njihovih teoloških študij, je že cesar Jožef II. z dvornim dekretom z dne 6. aprila 1782 ukazal, "da v bodoče nihče ne more biti posvečen v mašnika, če ni prej zaključil teološkega kurza". Gubernijski odlok z dne 18. julija 1800 pa je odredil, da ni dovoljeno pridiganje nobenemu teologu, ki "se ne izkaže z zaključenim študijem Biblije, dogmatike, moralke in homiletike (cerkveno govorništvo, opomba J. C.) ni dovoljeno pridiganje". Kot nujni predpogoj za  mašniško posvečenje se je za teološke discipline: cerkveno pravo, katehetiko in pedagogiko zahtevalo zaključno spričevalo z oceno prvega razreda. V nasprotnem primeru do posvečenja ni moglo priti.
Iz šematizmov in arhivskih aktov za prvo obdobje obstoja ljubljanskega liceja, ki se končuje z letom 1809 oziroma z ustanovitvijo francoskih centralnih šol leta 1810 v Napoleonovih Ilirskih provincah, je razvidno, da je v prvem desetletju 19. stoletja na teologiji v Ljubljani predaval moralno in pastoralno teologijo Jožef Balant, dogmatiko Matevž Ravnikar, hermenevtiko Stare in Nove zaveze Luka Burger in cerkveno pravo Jurij Dolinar. Medtem ko so bili prvi trije svetni duhovniki, je bil znameniti jurist Dolinar svetni profesor, zaradi česar je prejemal tudi večjo plačo. Študijski direktor ljubljanske teološke fakultete je bil od leta 1803 do vključno leta 1809 Jožef Balant.  
Študentje teologije so se po kraju bivanja delili na alumne škofijskega semenišča, katerih število je bilo v teh letih fiksirano na 30, pozneje pa na  50, in na eksterne slušatelje, ki so prihajali tudi iz različnih tujih škofij. 
Glede ljubljanskega škofijskega semenišča je treba reči, da je bila ustanova Collegium Carolinum po ukinitvi generalnega semenišča v Gradcu na zahtevo ljubljanskega knezoškofa Mihaela von Brigida vrnjena in da so se s temi sredstvi in sredstvi drugih ustanov začela adaptacijska dela, predvsem predelave notranjih prostorov, ki so omogočila sprejem večjega števila gojencev in hkrati služila različnim namenom: bivalnim, študijskim, bolniškim itd. Semenišče je vsaj od leta 1801 pa vsaj do leta 1813 vodil generalni vikar in kanonik Jurij Gollmayer ob pomoči študijskega prefekta in štirih korepetitorjev. Ker pa je bil v dvajsetih letih 19. stoletja naval na študij teologije v Ljubljani velik, možnosti bivanja v semenišču pa omejene, in ker je vlada leta 1825 ukazala obvezno bivanje študentov teologije (duhovniških kandidatov) v škofijskih semeniščih, da bi jih tako "zavarovala pred nekontroliranimi vplivi časa", si je knezoškof Anton Alojzij Wolf prizadeval za povečanje fiksiranega števila alumnov. Obnovil je semeniški trakt, kjer so doslej bivali kapiteljski vikarji, in na ta način omogočil bivanje in oskrbo 80 gojencem. Dosegel je tudi sistematizacijo mesta semeniškega ekonoma, čigar opravila je dotlej brez plačila opravljal duhovnik  škofijske pisarne. S tem je bila postavljena pravna osnova za dejavnost te pomembne skrbstvene ustanove, ki je v 19. stoletju pa še tudi kasneje, omogočila socialno eksistenco velikemu delu na ljubljanski teologiji študirajoče mladine.
V skrbi za vzgojo teologov, ki bi bili primerni za  najvišja mesta v cerkveni hierarhiji in za učna mesta na teoloških študijih, je cesar Franc II. (I.) leta 1816 na Dunaju ustanovil Višji duhovniški izobraževalni inštitut  pri Sv. Avguštinu (Höhere Priesterbildungsinstitut zum hl. Augustin). Odtlej sta bila eden ali dva mlada duhovnika iz vsake kronovine, tudi iz ljubljanskega ordinariata, ki sta z odličnim uspehom zaključila teološki študij, sprejeta v tako imenovani "Frintaneum", kjer sta morala v treh letih pridobiti doktorat teologije. Velik del vodilnega sloja katoliške Cerkve  v Avstriji je izšel iz te elitne dunajske ustanove, ki je namenjala versko-moralni vzgoji velik pomen.
Novi učni načrt, ki se omenja v zvezi z obnovo ljubljanske teološke učne stolice, je bila seveda že omenjena Rautenstrauchova reforma avstrijskega teološkega študija, to je Ureditev teološke fakultete (Verfassung der theologischen Fakultät) iz leta 1774, ki je ostala – z nekaterimi ne toliko pomembnimi modifikacijami – v veljavi na vseh avstrijskih teoloških ustanovah do leta 1857. Šele konkordat iz leta 1855 je rešil avstrijski teološki študij pritiska jožefinske državne Cerkve in omogočil škofom novo oblikovanje  teološkega študija in teološkega učnega načrta.
Franz Stephan Rautenstrauch je postavil vzgojo dušnih pastirjev za princip celotnega teološkega študija. Menil je, da je "končni cilj teologije oblikovati vredne služabnike evangelija", to je popolne dušne pastirje. Zato je moral biti študij usmerjen v oblikovanje ustreznih "lastnosti" bodočega duhovnika za njegovo poznejšo dejavnost na področju dušnega pastirstva. "Pomembnost" in "velik obseg" dušnopastirske službe je določal študijski načrt  za vse teološke discipline. Odnos do dušnopastirske službe je bil odločilen za vse usmeritve teoloških študij tudi v naslednjih desetletjih. Do teološkega študijskega načrta iz leta 1774 so teologijo obravnavali le teoretično, v Rautenstrauchovem študijskem načrtu pa je že mogoče najti pastoralno teologijo in katehetiko kot povsem novi, praktični disciplini. Pomen, ki ga je namenjal pastoralnim predmetom, je Rautenstrauch poudaril še s tem, da jih je po njihovih lastnostih uvrstil med povsem samostojne glavne discipline. Rautenstrauchu niso bile praktične discipline v "organični zgradbi" teologije nikakršen privesek, ampak glede na bistvo teološke znanosti njen zaključek. Novi študijski načrt ni več ločeval študentov na theologi speculativi in theologi morales, ločil pa je teološke discipline na pripravljalne (uvodne) in prave teološke predmete. Med uvodne discipline je prišteval enciklopedijo vseh teoloških predmetov, cerkveno zgodovino, hermenevtiko Stare in Nove zaveze, patrologijo in teološko literarno zgodovino. Prave teološke predmete pa je razdelil v teoretične in praktične. K teoretičnim disciplinam so spadale dogmatika, moralka in cerkvena zgodovina, k praktičnim pa pastoralna teologija in polemika. Razen rednih predavanj so bila uvedena tudi izredna, kamor so prištevali cerkveno geografijo, semitske jezike, judovske in krščanske starožitnosti, karakteristiko Biblije, filozofsko-kritična berila, zgodovino verstev, zgodovino dogem, prednosti krščanske moralke pred naravno (razumsko) moralko, duha moralnih zakonov, zgodovino cerkvene zakonodaje, hermenevtiko dekretalov, liturgijo stare Cerkve, pravo pobožnost, zgodovino herezij in spremembe v protestantski Cerkvi.
Že iz navedb posameznih predavanj je razvidno, da je Rautenstrauchov učni načrt namenil nekaterim starim teološkim disciplinam povsem drugačno mesto in vsebino, predvsem pa jim je dodal nove discipline. Tako je bilo sedaj za razlago Svetega pisma stare zaveze določeno bistveno manj časa; večji poudarek je bil dan Svetemu pismu nove zaveze, ki je bilo doslej skoraj neopaženo. Moralna teologija (kazuistika) je v tem času mnogo izgubila na ugledu in spoštovanju. Razumeli so jo kot znanstveno disciplino, ki je namenjena "slabšim glavam".
Predmeta dogmatika in moralka sta bila sedaj vsebinsko nekaj povsem drugega kot v študijskem načrtu Marije Terezije iz leta 1752.  Dogmatika je obsegala traktate De Deo uno et trino, De creatione, De incarnatione, De gratia, De sacramentis in De Eschatologia, moralka pa traktate De virtutibus theologius, De actibus humanis, De jure et justitia. Dogmatika je bila tako močno zapostavljena, da se je omejila izključno na pozitivno dogmatiko, na razlago biblično-patristične argumentacije dogem, medtem ko so bili spekulativni vidiki povsem zanemarjeni. Kolikor se je spekulativna dogmatika sploh gojila, se je obravnavala v smislu sodobne filozofije Wolfa, Kanta in nemškega idealizma. Grozila je nevarnost čistega formalnega supernaturalizma, ki je pač priznaval nadnaravni izvor oznanjenja, inspiracijo Sv. Duha in nezmotljivost Cerkve, vsebino oznanjenja pa je poskušal pojmovati samo z razumom in filozofijo. Zapostavljanje dogmatike, ki je vključevala tudi polemiko, so utemeljevali z naslednjimi  besedami: "Dogmatika je bila z novim učnim načrtom še bolj omejena. V današnjih časih, ko so se verske zadeve vrnile v normalne meje in je posledično upadlo število teoloških sporov, pri še nerešenih verskih razhajanjih pa se ukinja metoda konflikta, je mogoče tudi polemiko ali tako imenovano teologijo spora bistveno skrajšati".
Temeljna tendenca Rautenstrauchovega študijskega načrta je bila odklon od sholasticizma jezuitov, intenziven študij Biblije in patristike ter praktično izobraževanje duhovščine. V teh stremljenjih ima svoj izvor pastoralna teologija kot posebna teološka učna disciplina.
V cerkveni zgodovini so namesto doslej veljavne delitve po stoletjih uvedli delitev v štiri periode: 1. do Konstantina, 2. do Karla Velikega, 3. do tridentinskega koncila in 4. do "sedanjosti". Prav nič pa se ni v predmarčnem obdobju spremenilo v zvezi s  cerkveno zgodovino, ki je bila v jožefinskem obdobju povsem postavljena v službo državne Cerkve in njenega boja s papeštvom, zato da bi se državna Cerkev lahko varovala in branila z zgodovinskimi argumenti. Tako je bila cerkvena zgodovina kot "sredstvo za zgodovinsko utemeljevanje vladajočega državnocerkvenega sistema" uporabljena za glavno oporo razsvetljenstva in državne Cerkve
S katehetiko so se morali slušatelji teologije kot bodoči učitelji verouka seznanjati že od prvega avstrijskega osnovnošolskega zakona (1774), vendar je bila katehetika v terezijanski dobi še predvsem tehnika poučevanja verouka, šele v prvi polovici 19. stoletja pa se je razvila v teorijo verskega pouka in verske vzgoje. Kot bodoči krajevni šolski nadzorniki pa so se morali slušatelji teologije seznaniti tudi z osnovnošolsko pedagogiko, to je z metodiko poučevanja osnovnošolskih učnih predmetov, s pravicami in dolžnostmi osnovnošolskih učiteljev, z organizacijo osnovnega šolstva itd. Katehetika kot pedagoški učni predmet je torej nastala z osnovnošolsko zakonodajo in bi zato z osnovnošolsko pedagogiko vred spadala v bistvu na normalko, ne pa na teološko fakulteto, kamor se je v omenjenih letih povzpela predvsem zaradi svoje vsebinske povezanosti s pastoralno teologijo. Večinoma so katehetiko kakor tudi osnovnošolsko pedagogiko na teologiji poučevali  učitelji z normalke (svetni duhovniki).
V zvezi z realizacijo Rautenstrauchovega učnega načrta na teologiji ljubljanskega liceja je treba reči, da je ta študijski načrt omogočal študij teologije na več nivojih, ki so bili v začetku tudi organizacijsko utemeljeni. V predmarčnem času pa je enoten učni program omogočal tako znanstveno izobraževanje teologov kakor tudi pripravo duhovnikov za praktično dušnopastirsko delo. Obstajal je torej enoten študijski program za dve zvrsti duhovniškega izobraževanja, razlika v kvaliteti študija pa je pogojevala licejski ali fakultetni (univerzitetni) študij. Prizadevanja Študijske revizijske komisije, da bi oblikovala dva med seboj ločena učna programa za dve zvrsti duhovniškega izobraževanja, je cesar Franc II. (I.) zavrnil. Ljubljana je v prvem obdobju predmarčnega časa (do vključno leta 1809) s štirimi teološkimi učnimi stolicami (1. moralna in pastoralna teologija, 2. dogmatika, 3. cerkveno pravo in hermenevtika Novega testamenta in 4. cerkvena zgodovina in hermenevtika Starega testamenta) precej zaostajala za zahtevami učnega načrta oziroma ga podajala v kvalitetno precej skrčeni obliki, v drugem obdobju predmarčnega časa (po letu 1815) pa ga je podajala skoraj v obliki, kot ga je vseboval modificirani Rautenstrauchov študijski načrt iz leta 1804, ki je formuliral učni načrt teološkega študija za celotno predmarčno dobo. 
Obsegal je štiri letnike, glavne in pomožne teološke discipline je imel razdeljene na naslednji način:

I. letnik
a) cerkvena zgodovina s patrologijo in teološko literarno zgodovino (9 ur na
    teden),
b) hebrejski jezik, biblična arheologija, eksegeza in uvod v knjige Stare zaveze (9
    ur na teden).
Izredna predavanja: hebrejščini sorodni orientalski dialekti: arabščina, sirščina in
    kaldejščina (2 uri na teden).

II. letnik
a) biblična hermenevtika, grščina, eksegeza, uvod v knjige Nove zaveze (9 ur na
    teden),
b) javno in privatno cerkveno pravo (5 ur na teden),
c) pedagogika (2 uri na teden).

III. letnik
a) dogmatika (9 ur na teden),
b) moralna teologija (9 ur na teden).

IV. letnik
a) pastoralna teologija (9 ur na teden),
b) katehetika (3 ure) in metodika (2 uri na teden).

Študijski načrt iz leta 1804 je prinesel le malo novosti. Pouk grščine in hebrejščine je bil za bodoče duhovnike močno omejen, v Ljubljani ga v prvem obdobju praktično ni bilo, ustrezno mesto pa je bilo dodeljeno javnemu in privatnemu cerkvenemu pravu. Predpisan je bil obvezen obisk predavanj iz pedagogike: duhovniki so bili veroučitelji s primarnega in sekundarnega področja šolstva. Od leta 1808 so morali slušatelji teologije kot obvezni predmet poslušati celo predavanja iz poljedelstva na filozofskem študiju, da bi kmečkemu prebivalstvu lahko pomagali s praktičnimi nasveti. Šele leta 1826 so ta predavanja postala prosta, čeprav se je Študijska dvorna komisija  v tem smislu izrekla že leta 1816.
Pomanjkanje teologov je imelo za posledico toleriranje slabih (slabših) študentov na izpitih; profesorjem je bilo ukazano, da v učbenikih s posebnim načinom tiska ali z oznako pod narekovajem "ločijo obvezno nujno snov od tiste, ki je potrebna za znanstveno izobraževanje".

5.3.1.  Potek študija
V skladu z novim, modificiranim učnim načrtom teoloških študij iz leta 1804 je študij licejske teologije v Ljubljani potekal leta 1825 po naslednjem študijskem koledarju:
•	V prvem letniku je v obeh semestrih predaval prof. dr. Jurij Dolinar cerkveno zgodovino v latinščini vsak dan dopoldne od 8. do 9. ure in popoldne od 2. do 3. ure. V prvem semestru tega letnika je prof. dr. Jakob Zupan predaval biblično arheologijo vsak dan dopoldan od 9. do 10. ure, hebrejščino in eksegezo Stare zaveze v latinščini pa vsak dan popoldan od 3. do 4. ure. V drugem semestru tega letnika je Zupan predaval v latinščini uvod v knjige Nove zaveze vsako dopoldne od 9. do 10. ure in hebrejščino ter eksegezo Nove zaveze vsako popoldne od 3. do 4. ure.
    Prof. dr. Jakob Zupan je imel hkrati tudi izredna predavanja o hebrejščini sorodnih dialektih (sirščina, kaldejščina in arabščina) v latinščini v prvem semestru v torek in petek dopoldne od 10. do 12. ure, v drugem semestru pa v istih dnevih popoldan od 4. do 5. ure.
•	V drugem letniku je v obeh semestrih predaval prof. dr. Jurij Dolinar javno in privatno cerkveno pravo v latinščini vsak dan dopoldne od 9. do 10. ure. V prvem semestru tega letnika je prof. Urban Jerin poučeval biblično hermenevtiko v latinščini vsako dopoldne od 8. do 9. ure in grščino ter eksegezo Nove zaveze vsako popoldne od 3. do 4. ure. V drugem semestru je prav tako prof. Urban Jerin poučeval uvod v knjige Nove zaveze vsako dopoldne od 8. do 9. ure in grščino ter eksegezo Nove zaveze vsako popoldne od 3. do 4. ure. Prof. Urban Jerin je imel ob ponedeljkih in sredah dopoldne od 10. do 11. ure tudi izredna predavanja o temeljnih evangeljskih tekstih.
•	V tretjem letniku je predaval prof. Matevž Ravnikar v obeh semestrih v latinščini dogmatiko vsako dopoldne od 8. do 9. ure in vsako popoldne od 3. do 4. ure. Moralno teologijo je v tem letu poučeval v obeh semestrih v latinščini prof. Jožef Dagarin vsako dopoldne od 9. do 10 ure in vsako popoldne od 2. do 3. ure.
•	V četrtem letniku je prof. Jurij Zupan predaval pastoralno teologijo v slovenščini v obeh semestrih vsako dopoldne od 9. do 10. ure in vsako popoldne od 3. do 4. ure. Pedagogiko je v tem letniku poučeval v obeh semestrih v nemščini Andrej Mešutar, svetni duhovnik in direktor ljubljanske normalke, v petek in soboto popoldne od 4. do 5. ure. Katehetiko pa je v obeh semestrih predaval Franc Jelovšek, svetni duhovnik in katehet z normalke, in sicer ob ponedeljkih, torkih in sredah od 10. do 11. ure.
Ob koncu štiridesetih let pa je študij teologije v Ljubljani potekal po naslednjem programu:
•	V prvem letniku je prof. dr. Janez Polc predaval v latinščini cerkveno zgodovino v obeh semestrih dopoldne od 8. do 9. ure in popoldne od 2. do 3. ure. V prvem semestru tega letnika je prof. dr. Janez Semen poučeval v latinščini hebrejščino in eksegezo Nove zaveze vsako popoldne od 3. do 4. ure,  v drugem semestru pa je isti profesor predaval prav tako v latinščini dopoldne od 9. do 10. ure uvod v knjige Stare zaveze in popoldne od 3. do 4. ure hebrejščino in eksegezo Stare zaveze.
    Prof. dr. Semen je imel v obeh semestrih v latinščini tudi izredna predavanja o hebrejščini sorodnih dialektih, in sicer v torek in petek dopoldne od 10. do 11. ure.
•	V drugem letniku  je v obeh semestrih prof. dr. Janez Polc poučeval javno in privatno cerkveno pravo vsako dopoldne od 9. do 10. ure. V prvem semestru tega letnika je prof. Urban Jerin v latinščini predaval biblično hermenevtiko  vsako dopoldne od 8. do 9. ure, grščino in eksegezo Nove zaveze vsako popoldne od 3. do 4. ure,  uvod v knjige Nove zaveze  vsako dopoldne od 8. do 9. ure ter grščino in eksegezo Nove zaveze vsako popoldne od 3. do 4. ure.
•	V tretjem letniku je v obeh semestrih prof. dr. Janez Pogačar poučeval v latinščini dogmatiko dopoldne od 9. do 10. ure in popoldne od 3. do 4. ure. Moralno teologijo je v obeh semestrih poučeval prof. dr. Matija Leben dopoldne od 8. do 9. ure in popoldne od 2. do 3. ure.
•	V četrtem letniku je pastoralno teologijo predaval v obeh semestrih prof. Jožef Poklukar v slovenščini od 8. do 9. ure in popoldne od 3. do 4. ure.
Pedagogiko je v tem letniku v obeh semestrih vsako dopoldne od 9. do 10. ure v nemščini poučeval Janez Schlaker, svetni duhovnik in direktor normalke, katehetiko pa je v ponedeljek, torek in sredo dopoldne od 10. do 11. ure v obeh semestrih poučeval Jurij Zavašnik, svetni duhovnik in  katehet na normalki.

5.3.2.  Učbeniki

Pri zgoraj navedenih predavanjih ljubljanskega licejskega teološkega študija so uporabljali izključno učbenike, ki jih je preverila in potrdila Študijska dvorna komisija. Vpliv škofov je bil pri tem v celoti izključen. V predmarčnem obdobju je bila večina učbenikov teološkega študija še pisana v duhu jožefinizma. Navezanost izobraževanja duhovščine na jožefinske učbenike je bila tudi v Ljubljani velika. Ker so se morali profesorji pri svojih predavanjih strogo držati predpisanih učbenikov, so jožefinske ideje, ideje o državni Cerkvi, febronianske in janzenistične ideje in nauki našli pot v ljubljanske predavalnice. Od tod dejstvo, da stoje za jožefinizmom in janzenizmom od sedemdesetih let 18. stoletja pa vsaj do začetka tridesetih let skoraj vsi škofje in skoraj vsa svetna duhovščina na Slovenskem.
Cerkveno zgodovino so na avstrijskih univerzah in licejih po ukinitvi jezuitskega reda poučevali po kompendiju prof. Matthiasa Schröckha Zgodovina krščanske religije in Cerkve (Historia religionis et ecclesiae christianae), ki je bil sestavljen povsem v protestantskem duhu. Zaradi uporabe Schröckhovega kompendija je dunajski nadškof Christoph grof Migazzi leta 1786 izročil  cesarju pritožbo. Cesar pa je z dvornim dekretom z dne 7. januarja 1787 ukazal, "naj kak strokovnjak svetnega ali duhovnega stanu bodisi po vzoru učbenika Matthiasa Schröckha ali s kombinacijo najboljših avtorjev s tega področja sestavi učbenik cerkvene zgodovine, ki se naj nato preizkusi. In če se ugotovi, da je uporaben, naj se ga določi za uporabo na vseh cesarsko-kraljevih univerzah in licejih. Ker takšno delo zasluži vzpodbudo, je njegova Visokost določila sto dukatov tistemu, čigar delo bo spoznano in sprejeto za najboljše in najprimernejše....". Razpisano nagrado je prejel Mathias Dannenmayer, katerega delo Osnove cerkvene zgodovine Nove zaveze (Institutiones historiae ecclesiasticae Novi Testamenti), Dunaj 1788,  je bilo že 24. avgusta 1788 določeno za uradni učbenik na vseh avstrijskih licejih in univerzah in kmalu za tem tudi uvedeno v prakso. To delo je bilo po svoji obliki mojstrsko, toda na področjih, ki so obravnavala zgodovino cerkvenega prava, so bili nekateri pasusi podani v sovražnem duhu do papeštva. Vsekakor je delo izžarevalo državnocerkvene poglede. Dannemayerjev učbenik so uporabljali več kot tri desetletja. Šele z odlokom Študijske dvorne komisije z dne 31. januarja 1834 je bila njegova uporaba prepovedana, do "priprave in izida povsem primernega učbenika" je bil določen za uporabo učbenik Antoniusa Kleina, Zgodovina krščanske Cerkve (Historia Ecclesiae christianae), ki je izšel v Gradcu leta 1828.
Predmete bibličnega študija Stare zaveze (eksegeza Stare zaveze, uvod v knjige Stare zaveze) in biblične pomožne vede (biblična arheologija, hebrejščina in hebrejščini sorodni dialekti) so poučevali po učbenikih Johanna Jahna, profesorja orientalskih jezikov, biblijske arheologije in dogmatike na dunajski univerzi od leta 1789 do 1806. V svojih znamenitih knjigah Uvod v svete knjige Stare zaveze (Introductio in libros sacros veteris foederis) in Biblična arheologija (Archaeologia biblica) se je približal protestantskim strokovnjakom. Potem ko je prevzel stolico orientalskih jezikov na dunajski teološki fakuleteti, je sestavil sirsko-kaldejsko in arabsko slovnico z ustrezno krestomatijo. Zelo cenjena je bila njegova hebrejska izdaja Biblije z bogatim kritičnim aparatom. Jahn je objavil tudi v nemščini Uvod v spise Stare zaveze (Einleitung in die Schriften des Alten Bundes, 4 knjige, Dunaj  1802/3), nemško Biblično arheologijo (Biblische Archäologie ) v 5 knjigah (1797–1805) in latinsko hermenevtiko. Obe njegovi znameniti latinski knjigi sta bili namenjeni strokovnjakom in privatnemu študiju teologije, ne pa toliko začetnim šolskim predavanjem. Zato so izšli njegovi latinski učbeniki še v obliki kompendijev. Jahn je zaradi svojih pogledov prišel kmalu za tem pred cenzurno komisijo, ki je zahtevala, da spremeni nekatere svoje stavke (pasuse). Bil je odstavljen s stolice in imenovan za metropolitanskega kanonika na Dunaju. Nekateri dunajski latinski listi so celo pisali, da je krivoverec. Jahnovi učni knjigi je "očistil" njegov naslednik na dunajski univerzi, avguštinec Leopold Ackermann in jih izdal pod svojim imenom. Zanimivo je, da je usoda tega znamenitega dunajskega profesorja odmevala tudi na ljubljanski teologiji. Prof. dr. Jakob Zupan, verjetno Jahnov učenec v času svojega študija na Dunaju, ki je bil leta 1815 na predlog Študijske dvorne komisije imenovan za profesorja Stare zaveze in orientalskih jezikov na ljubljanskem liceju, naj se ne bi mogel ločiti od nekdaj predpisanih Jahnovih učbenikov pa tudi ne od njegovih načel. Prof. Zupan – sicer nekoliko kontroverzna osebnost  z ogromnim znanjem orientalskih jezikov, naj bi tudi po letu 1826, ko je bila uporaba učbenikov že pokojnega Jahna prepovedana, še nadalje poučeval po njih. Zadeva je prišla pred preiskovalno komisijo, profesor pa se je v tej zadevi obrnil tudi na Študijsko dvorno komisijo, ki je obravnavala celotno zadevo. Ker se je zdela vprašljiva tudi Zupanova cerkvena disciplina, zlasti pa njegov odnos do celibata, konflikt z ljubljanskim knezoškofom Antonom Alojzijem Wolfom pa je bil pripeljan do skrajnosti, je bil profesor dr. Jakob Zupan razrešen poučevanja na ljubljanskem liceju in poslan v pokoj s 500 goldinarji na leto.
Moralno teologijo so poučevali po delu  Antona Reybergerja, ki je leta 1794 izdal Sistematični uvod v krščanski moralni nauk ali moralno teologijo (Systematische Anleitung zur christlichen Sittenlehre oder Moraltheologie). Delo je odlikovala metodična predstavitev predmeta, vendar se je po vsebini naslanjalo na protestantske avtorje, v strogem pomenu besede pa pri tem delu sploh ni šlo za moralno teologijo, marveč za predstavitev krščanske moralke, zato ni toliko teološko, ampak mnogo bolj verskoznanstveno delo. Leta 1830 je Študijska dvorna komisija določila za to teološko disciplino nov učbenik, ki ga je sestavil  Ambrosius Stapf, profesor moralne teologije v Brixnu na Tirolskem.
Javno in privatno cerkveno pravo so v sedemdesetih in osemdesetih letih 18. stoletja predavali po učbeniku  Josepha Eybla, profesorja dunajske pravne fakultete, z naslovom Uvod v katoliško cerkveno pravo (Einleitung in das katholische kirchliche Recht), ki je v latinski verziji izšlo na Dunaju leta 1777, v nemški pa leta 1782. Delo, napisano v febronianskem duhu, pa je bilo kmalu prepovedano. Prof. dr. Joseph Pehm, Eyblov naslednik na stolici  za cerkveno pravo dunajske pravne fakultete, ki je spadal med energične zagovornike jožefinskih ukrepov na cerkvenem področju, je leta 1784 za svoja predavanja iz cerkvenega prava objavil učbenik Dva dela predavanj za splošno cerkveno pravo, zbranih po metodi, prilagojeni koristi učencev (Praelectionum in ius ecclesiasticum universum methodo discentium utilitati accomodata congestarum partes duo). Pehmov učbenik, ki je v čisti obliki prezentiral jožefinsko cerkveno pravo in državno Cerkev, je služil na vseh avstrijskih teoloških učnih ustanovah kot uradni učbenik od leta 1784 do 1810, ko ga je zamenjal učbenik Georga Rechbergerja, Priročnik avstrijskega cerkvenega prava (Handbuch des österreichischen Kirchenrechts), ki je izšel v Linzu leta 1809. Leta 1834 je dvorni dekret prepovedal njegovo nadaljnjo uporabo, novega, uradno predpisanega učbenika cerkvenega prava pa do leta 1848 niso uspeli določiti.
Dogmatiko so predavali po učbeniku Engelberta Klüpfla, Osnove dogmatične teologije (Institutiones Theologiae dogmaticae), ki je izšel na Dunaju leta 1821, pastoralno teologijo pa po učbeniku Andreasa Reichenbergerja Pastoralno navodilo za akademsko rabo (Pastoral-Anweisung zum akademischen Gebrauche), ki je izšel na Dunaju leta 1812. Pedagogiko so predavali po Knjigi o metodiki (Metthodenbuch) Josepha Peitla, učitelja dunajske normalke, ki je izšla na Dunaju leta 1820, katehetiko pa po učbeniku Johanna Michaela Leonharda Uvod v katehetiko (Anleitung zum Katechisieren), ki je prav tako izšla na Dunaju leta 1819 in leta 1826.
Za predmete bibličnega študija Nove zaveze (npr. uvod v knjige Nove zaveze in v eksegezo Nove zaveze) predpisanih učbenikov ni bilo na razpolago. Tako je profesor Urban Jerin predaval v Ljubljani oba predmeta po lastnih zapiskih in enako tudi profesor dr. Janez Polc v štiridesetih letih javno in privatno cerkveno pravo.

5.3.3.  Pouk slovenščine

Literarni zgodovinar France Kidrič, ki je predmarčno dobo vestno raziskoval, v svoji Zgodovini slovenskega slovstva piše: "Na liceju je imela slovenščina nekoliko opore samo v teološki fakulteti, kjer je Balant pastoralno bogoslovje predaval slovenski, in sicer menda na osnovi aplikacije določil, ki jih je dal Jožef II. glede nemških predavanj tega predmeta v generalnih semeniščih". Jožef Balant je predaval tudi po odhodu Francozov pastoralno teologijo slovensko do leta 1815, ko je postal gubernijski svetnik v Trstu,  leta 1818 pa je postal  goriški nadškof. Vzporedno s slovenskimi predavanji pastoralke so se bogoslovci v Ljubljani obvezno učili tudi slovenščine. Prvi učitelj Janez Debevec je v letih 1795 do 1797 ljubljanskim bogoslovcem zasebno predaval slovensko slovnico, leta 1817 pa je na stolici za slovenski (slovanski jezik) filozofskega študija ljubljanskega liceja – kakor znano – začel  predavati Franc Metelko. Slušatelji drugega letnika teologije so morali ta predavanja iz slovenščine obvezno poslušati, le slabši študentje naj bi v drugem letniku teologije združili slovenščino s pedagogiko. Takšnim učencem naj bi bilo z dovoljenjem škofijskega ordinariata omogočeno, da poslušajo predavanja iz pedagogike v četrtem letniku teologije, "dokler se za filozofski študij ne najde drugačna ureditev". 
Vnema ljubljanskih bogoslovcev za slovenski pouk pa ni bila pretirana. France Kidrič celo sodi, da so bili študentski krogi v Ljubljani do slovenstva mlačni. Še več, novembra 1817, torej v začetku šolskega leta 1817/18, so se namreč bogoslovci drugega letnika v posebni vlogi na gubernij pritožili proti odločbi, da je zanje slovenski pouk obvezen. Kidrič trdi, "da se ta mladina preporodnega pomena slovenske stolice ni prav nič zavedala in da bi je ne bilo prav nič bolelo, če bi bila vlada novo pridobitev zopet ukinila", saj namreč tožijo, "da so zaradi slovenskega pouka preobloženi z delom na škodo svojemu zdravju in tudi na škodo izobraževanju za svoj stan, zlasti ker večina njih še druge dijake poučuje". Stvar slovenske stolice so morali braniti novi rektor Anton Klementini in dunajski uradniki. Študijska dvorna komisija je namreč 2. maja 1818 sporočila, da mora "za bogoslovce drugega letnika slovenski jezik ostati obvezen predmet vse dotlej, dokler bodo predavali na liceju o dušnem pastirstvu v slovenskem jeziku". Ta odlok je dejansko rešil stolico za slovenščino ("slovansko filologijo") na filozofskemu študiju ljubljanskega liceja, saj ji je zagotovil glavno skupino slušateljev: študente drugega letnika teologije.
Znano je, da leta 1817 ni postal uradni profesor slovenščine na filozofskem študiju liceja v Ljubljani Valentin Vodnik, petdesetletni upokojeni gimnazijski profesor, preporoditelj, šolnik in pesnik, ki je izmed vseh kandidatov najbolj dokazal svoje sposobnosti za razpisano mesto, marveč mladi, 27-letni stolniški katehet Franc Metelko, in da bi ustanovitev slovenske stolice v Ljubljani celo ogrozila slovenska predavanja iz pastoralke, katerih na Dunaju menda niso prej "opazili". Kidrič piše: "Ko so 1817 poslali v Ljubljano vprašanje, zakaj se to godi, jim je ordinariat kratko, a točno odgovoril, da iz prav istega razloga, zaradi katerega predavajo ta predmet na Dunaju nemški: duhovnik med Slovenci mora imeti spretnost, da se v njihovem jeziku jasno in primerno izraža".
Po mnenju Marijana Smolika lahko o Balantovi slovenski pastoralki samo domnevamo. Ker se je pri svojih zapisih moral zgledovati po že omenjenem uradno predpisanem učbeniku Andreasa Reichenbergerja, lahko domnevamo, da je obsegala tudi liturgiko. Tudi Balantov naslednik  Jurij Zupan, profesor pastoralne teologije, direktor ljubljanskih teoloških študij od 1831 do 1848 in stolni kanonik, rojen 2. aprila 1784 v Zasipu pri Bledu, umrl v Ljubljani 10. novembra 1857, ki je profesuro za pastoralko dobil leta 1816 in jo obdržal do leta 1831, je dvanajst let predaval slovensko. Smolik omenja, da se je nekaj "odlomkov teh predavanj iz let 1823 in 1824 celo ohranilo v Semeniški knjižnici". Profesorja Jurija  Zupana je na stolici za pastoralno teologijo v Ljubljani nasledil Jožef Poklukar iz Gorij, rojen 16. aprila 1791, umrl v Ljubljani 7. marca 1866, ki je v Ljubljani začel predavati februarja 1831 in je to službo opravljal do konca ljubljanskega liceja v letu 1848. Kakor navaja Smolik, so "njegova predavanja zelo dobro dokumentirana, ker Semeniška knjižnica hrani več bolj ali manj identičnih zapisov njegovih skript". Gre za več vezanih knjig, po katerih so bogoslovci študirali več kot štirideset let.  Vir in podlago za svoja skripta je Poklukar sam najbolj natančno navedel leta 1850: "Duhovno pastirstvo po Andreju Reichenbergerju, prestavljeno in obdelano od gospoda Jožefa Poklukarja, bivšega c.-k. učenika na velikem učilišu Ljubljanskim".
Pritrditi velja Smoliku, da bi bilo zanimivo primerjati Poklukarjevo delo z nemško predlogo in na osnovi ohranjenih zapiskov Zupanovih predavanj in Poklukarjevih skript študirati slovensko teološko terminologijo, "ker za noben traktat nimamo na voljo tako starega gradiva".

5.3.4.  Prizadevanja za prenovo študija

Avstrijski teološki študiji v predmarčni dobi kljub vsem prizadevanjem niso mogli priti do pravega razcveta. Zato je bila Študijska dvorna komisija leta 1836 zavezana za "pripravo reformnih predlogov". Po posvetovanju s škofi in nadškofi je njen referent Franz Xaver Zenner, direktor teološkega študija na dunajski univerzi, leta 1839 predložil reformni predlog, v katerem je bila posebna pozornost posvečena vzgoji dobrih dušnih pastirjev. Zato je hebrejščina izpadla iz obveznih predmetov. Cesar je škofom sicer priznal določeno pravico pri oblikovanju in kontroli študijskega procesa, njihovo željo, da bi sami upravljali s teološkimi študiji, pa je v celoti zavrnil. Tudi na teologiji v Ljubljani so sedaj ugotavljali mnenja profesorjev. Na osnovi zbranih mnenj je bil študijski načrt Franza Xaverja Zennerja korigiran in 13. januarja 1848 predložen  cesarju. Načrt je upošteval  predvsem  praktične naloge bodočih duhovnikov in redovnikov, vendar cesar Ferdinand I. s tem v zvezi več ni utegnil sprejeti nobenega sklepa.

6.  LJUBLJANSKO GIMNAZIJSKO ŠOLSTVO

Že nekajkrat smo omenili, da gimnazijsko šolstvo v avstrijskem predmarčnem obdobju organizacijsko (upravno) sicer ni bilo vključeno v licejske študije, v vsebinskem pogledu pa je bilo z njimi v tesni navezi. Tako gimnazija v Sezname predavanj licejskih študijev – v nasprotju z Licejsko knjižnico – sploh ni bila vključena. Tudi politični šematizmi gimnazijo obravnavajo ločeno od liceja, medtem ko Nomina juvenum za leto 1800 in naslednji dve leti še govorijo o nižjih študentih ljubljanskega liceja. Ne glede na formalnopravni položaj ljubljanskega gimnazijskega šolstva ostaja dejstvo, da je bil absolvirani gimnazijski študij pogoj za vpis na ljubljanski filozofski in teološki študij, štirje gimnazijski  razredi  pa od leta 1833 pogoj za vpis na mediko-kirurški študij za slušatelje brez vajenske dobe pri ranocelnikih. Predvsem pa zaradi dejstva, da je večina slušateljev ljubljanskih licejskih študijev pridobila svojo predhodno izobrazbo na ljubljanski gimnaziji, menimo, da sodi predstavitev kontur njenega razvoja v avstrijskem predmarčnem času v našo predstavitev.
Z ukinitvijo študijskega konsesa in učiteljskih zborov ter po ponovni uvedbi študijskih direktorjev (za ljubljansko gimnazijo je bil imenovan ljubljanski okrožni glavar H. Jenko von Jenkensheim) leta 1802 so bili v Ljubljani najprej uveljavljeni novi disciplinski predpisi. Njihovo izvedbo je kranjski gubernij zaupal direktorju filozofskih študij Franzu Wildeju; obvezal ga je tudi, da sestavi po natančno določenem formularju seznam vseh tistih dijakov, ki so v tistem letu končali gimnazijo, in ga dostavi cesarju v vednost.
Disciplinski predpisi so določali, da ni smel biti v gimnazijo sprejet noben deček, ki ni pokazal posebne nadarjenosti, vztrajne pridnosti (marljivosti) in trdnega značaja; njegovi starši pa naj bi presodili tudi svoje materialne možnosti. Vsak prosilec za sprejem v gimnazijo je moral dopolniti deseto leto starosti in imeti opravljene vse izpite iz zadnjega razreda glavne šole ali normalke.
V nobenem razredu ni smelo biti več kot 80 dijakov. Za vsakršno odsotnost od pouka je bilo potrebno opravičilo. Snov, ki jo je profesor predaval prejšnjo uro, je moral v naslednji uri ponoviti, pri tem je spraševal sam ali nekdo od boljših učencev. Zadnjo uro v tednu pa so ponovili celotno snov, ki so jo obravnavali med tednom. Določila o izpitih so bila povsem enaka že predstavljenim predpisom na licejskih študijih, isto velja za ocene (napredovalne razrede). Odločilen poudarek je bil pri gimnazijskem pouku dan verski vzgoji. Verouku sta bili posvečeni dve uri na teden. Gimnazija je morala imeti lastnega veroučitelja (kateheta). Noben gimnazijski učenec ni mogel biti oproščen plačevanja šolnine oziroma ni mogel prejemati štipendije ali napredovati v višji razred, če pri ocenjevanju iz verouka ni prišel vsaj v prvi napredovalni razred. Določila o šolskih mašah in ekshortah so bila za gimnazijce enaka kot za slušatelje liceja. Pri ekshortah so bili gramatikalni in humanitetni razredi ločeni. Kdor se ni udeležil velike maše (pete maše) ob začetku šolskega leta, brez posebnega dovoljenja direktorja ni mogel biti pripuščen k pouku; seveda noben dijak ni smel manjkati tudi pri zahvalni maši ob zaključku šolskega leta. Počitnice gimnazijskih dijakov so bile kolikor mogoče usklajene s počitnicami licejskih študentov.
Po novem (modificiranem Langovem) učnem načrtu je bila ljubljanska gimnazija že v celoti organizirana v začetku šolskega leta 1807/08. Imela je šest razredov, pri čemer so bolje ocenjenim dijakom prvega razreda dopustili, da so vstopili v tretji razred, slabše ocenjeni pa so morali obiskovati drugi razred. Učitelji niso več poučevali posameznih razredov, marveč posamezne učne predmete. Glavni gimnazijski predmet je ostala tudi v Ljubljani latinščina z uveljavljeno nalogo usposobiti učence za poklice in študije, ki zahtevajo znanje tega jezika. Vsak učenec si ni pridobil le določene stopnje popolnosti v ustnem in pisnem izražanju ter v teoriji stila, ampak je osvojil tudi osnovno znanje klasične filologije.
Pri drugih predmetih so se dijaki seznanili le z osnovnimi pojmi in spoznali priročnike, s katerimi so se mogli nadalje sami izobraževati. Pisne vaje so v obliki latinskih ali nemških sestavkov odslej dijakom dajali le profesorji latinske gramatike in stila (v humanitetnih razredih).
Leta 1807 so izšli naslednji novi učbeniki: 
•	za jezikovni pouk: Latinska vadnica za začetnike (Lateinische Sprachlehre für Anfänger), Latinska slovnica (Grammticae latinae pars altera), Latinska hrestomatija (Chrestomathia latina), Uvod v elokvenco (Institutio ad eloquentiam), Izbrani primeri latinskih govorov (Selecta latinae orationis exemplaria, 2 zv.), Kratka grška slovnica (Brevis grammatica graeca), Grško berilo (Griechisches Lesebuch);
•	za pouk geografije in zgodovine: Uvod v zemljepis in zgodovino z nujnimi zemljevidi (Elementarbuch der Geographie und Geschichte sammt den nötigen Karten), Kratek osnutek stare geografije (Kurzer Entwurf der alten Geographie), Učbenik o zgodovini starih držav in ljudstev (Lehrbuch der alten Staaten- und Völker-Geschichte), Atlas starega sveta (Atlas orbis antiqui), Učbenik najnovejše geografije (Lehrbuch der neuesten Geographie, 4 zv.), Učbenik zgodovine evropskih držav (Lehrbuch der europäischen Staatengeschichte, 3 zv.), Atlas novejše geografije (Atlas der neueren Geographie);
•	za pouk naravoslovja: Naravoslovje z vidika uporabe naravnih proizvodov v preprostem  življenju (Naturgeschichte in Hinsicht auf Brauchbarkeit der Naturprodukte im gemeinen Leben, 2 zv.), Naravoslovje z vidika novih odkritij za pojasnilo  splošnih pojavov v vidnem svetu  (Naturlehre in Hinsicht auf die neuer Entdeckungen zur Erklärung der gewöhnlichen Erscheinungen in der Körperwelt);
•	za pouk matematike: Osnove splošnega in posebnega računstva (Anfangsgründe der allgemeinen und besonderen Rechenkunst), Evklidovi elementi (Euklids Elemente, 4 zv.);
•	za pouk verouka: Učbenik zgodovine religije  z veroukom in moralnim naukom (Lehrbuch der Religionsgeschichte in Verbindung mit der Glaubens- und Sittenlehre).
Učbenikom so sledile podrobne instrukcije za učitelje in navodila o rabi. Treba je priznati, da so zlasti navodila o pouku geografije, zgodovine in matematike prinesla profesorjem, ki so bili do tega časa večinoma razredni učitelji, izredno koristne nasvete.
V skladu z novim učnim programom je leta 1807/08 stilistiko poučeval profesor Franc Peeseneger  (20 ur na teden), sintakso Jurij Eisler (13 ur na teden), elemente latinščine Jurij Dollar (18 ur na teden), grščino izjemoma prefekt Franc Hladnik (16 ur na teden), zgodovino in geografijo suplent Anton Zupančič, ki je bil nastavljen v začetku šolskega leta le za nekaj mesecev, matematiko, naravoslovje in prirodopis Matija Kallister ter verouk (pozneje tudi zgodovino) Valentin Vodnik. V prvem desetletju 19. stoletja se je število gimnazijcev iz leta v leto dvigalo. Po narodnosti so bili večinoma Slovenci (predvsem s Kranjske, le razmeroma malo jih je bilo iz drugih slovenskih dežel), nekaj jih je bilo s Hrvaške, Šlezije in Galicije. Povsem nemški (latinski) značaj ustanove, kakor v veliki meri tudi samega mesta, je povzročil, da so se tudi dijaki, ki so sicer v otroštvu doma govorili slovensko, kmalu naučili nemščine in jo uporabljali ne samo v šoli, ampak tudi zunaj nje.
Tudi nameščanje gimnazijskih profesorjev (leta 1796 jim je bil znova priznan naziv profesor) je potekalo s konkurznimi izpiti. Ker so se gmotne razmere gimnazijskih učiteljev v začetku 19. stoletja polagoma, a vendarle izboljševale, so bili pri izpitih zahtevnejši. Za pripustitev k izpitu je bilo potrebno, da je kandidat dokončal vsaj gimnazijo ali filozofski študij. Izpit je, podobno kot pri izpitih za licejska učna mesta, opravljal samo iz učnega predmeta, za katerega se je prijavil, in iz specialne metodike.
Če je hotel profesor preiti v drugo stroko, je moral spet opraviti strokovni in metodični izpit. Posebne učne ustanove, ki bi usposabljala gimnazijske profesorje, kakor je že bilo naglašeno, v tem času ni bilo. To se je pokazalo zlasti sedaj, ko so se povečale zahteve po pedagoški usposobljenosti gimnazijskih učiteljev. Zaradi diferenciranosti pedagogike – na osnovnošolsko in gimnazijsko – gimnazijske pedagogike ni bilo mogoče združiti s pedagoškim izobraževanjem, ki so ga imele glavne šole in normalke, ampak ga je bilo potrebno organizirati na višjem študiju. Z reformo filozofskega študija leta 1805 je bil pouk gimnazijske pedagogike zaupan temu, višjemu študiju.
Z odlokom 28. avgusta 1818 je bil v skladu z že opisano gimnazijsko reformo 1818/19 na ljubljanski gimnaziji znova uveden razredni pouk, iz predmetnika pa sta izginila prirodopis in prirodoslovje. Odslej so na gimnaziji poučevali po predmetniku, ki je obsegal verouk, latinščino, grščino, matematiko, geografijo in zgodovino. Leta 1830 so v gramatikalnih razredih poučevali: Jurij Dollar, Jurij Sicherl, Friderik Anton Frank, Franc Ksaver Heinrich in adjunkt Jurij Luscher; v humanitetnih razredih pa Matija Čop in Luka Martinach; verouk je poučeval svetni duhovnik Jožef Globočnik. Študijski direktor je bil v tem letu okrožni glavar Jožef Fluck, njegov namestnik dr. Luka Burger, kanonik ljubljanskega kapitlja, prefekt pa Franc Hladnik. 
Funkcija gimnazijskega direktorja je bila, podobno kot funkcije posameznih licejskih študijskih direktorjev, predvsem častnega značaja, dejansko je o gimnaziji odločal njen prefekt.
Latinščino naj bi se z več kot 54 odstotkov vseh ur dijaki res naučili. Nemščina tudi po letu 1818 ni postala samostojen predmet. V gramatikalnih razredih so jo učenci spoznavali pri prevajanju iz latinščine v nemščino in obratno, v obeh humanitetnih razredih pa pri stilističnih vajah, ki so jih pisali tudi v nemščini. Pri grščini so ostali na stopnji gramatikalnega pouka, pri matematiki pa so v gramatikalnih razredih obravnavali elementarno matematiko in v zadnjih dveh algebro. Geografijo in zgodovino so poučevali po posameznih državah in celinah skupaj z opisi narave, naštevanjem dogodkov in s prikazovanjem primernih dejanj znamenitih osebnosti, kar naj bi imelo vzgojni vpliv.
Dunaj (Študijska dvorna komisija) se je v okviru prizadevanj za reformo gimnazijskega in drugih študijev v letih 1838 do 1844 obračal po nasvete tudi na Celovec in Ljubljano. Ljubljanski gubernij je bil dokaj previden glede uvedbe gimnazijskega pouka "slovanskega" in italijanskega jezika namesto grščine, kar je predlagala gimnazijska direkcija v Celovcu. Saj celovški predlog tudi ni povedal, na katerih gimnazijah naj bi ta dva predmeta sploh uvedli. Pa vendarle vidi Schmidt v tem predlogu, ki sodi v čas intenzivnih prizadevanj za reformo avstrijskih gimnazijskih in drugih študij, "prvi uradni predlog za slovenščino kot učni predmet na avstrijskih gimnazijah". Ljubljanski gubernij se je v zvezi s predlogi za reformo gimnazijskega pouka bolj prizadeval za razširitev pouka grščine, za skrajšanje pouka matematike in celo za ukinitev pouka zgodovine; tako pridobljeni čas pa naj bi uporabili za pouk prirodopisa in prirodoslovja.
Ni znano, kako oziroma če sploh je Dunaj reagiral na ljubljanske (in celovške) predloge iz leta 1838. Ilirski gubernij se je v teh letih zavzemal tudi za to, da bi bila vsa učna mesta na gimnazijah in filozofskih študijih pridržana izključno duhovščini, "kar bi državo rešilo skrbi, ki so jih ji povzročali svetni duhovniki". Oblast je te predloge zavrnila kot povsem neutemeljene.
Iz navedenega izhaja, da je bila Ljubljana – bolj ali manj – vendarle vključena v splošna avstrijska reformna hotenja tridesetih in štiridesetih let, ki so v letu 1848 omogočila znani hitri prodor novih predstav o pouku in vzgoji v  sekundarnem in terciarnem sektorju šolstva.
Vojne med fevdalno Evropo in revolucionarno Francijo so malo pred koncem 18. stoletja zajele tudi slovenske dežele. Tudi profesorji ljubljanske gimnazije in liceja so morali prispevati za avstrijsko obrambo. Od 1. februarja 1794 pa vse do konca leta 1797 so morali plačevati vojni davek (pet odstotkov svoje plače). Učitelji so med sabo in med učenci zbirali tudi prostovoljne prispevke. Dijaki in študentje s tretjo napredovalno oceno so bili na osnovi dvornega odloka z 11. februarja 1794 vpoklicani v vojsko.
Ko so Francozi v prvi koalicijski vojni sredi marca  leta 1797 prvič stopili na slovenska tla in brez bojev zasedli večji del slovenskega ozemlja, je večina prebivalstva Ljubljane, kjer je vladala popolna zmeda, zapustila mesto; iz mesta je zbežala tudi večina dijakov. Zdi se, da se je pouk obnovil takoj po odhodu Francozov. 8. julija 1797 je deželno glavarstvo odredilo, da se pouk nadaljuje do 15. septembra, nakar se opravljajo izpiti, da bi tako vsaj malo nadomestili tisto, kar so v času Francozov zamudili.
Profesorji in učenci so se redno udeleževali bogoslužnih slovesnosti, da bi izprosili blagoslov avstrijskemu orožju oziroma se zahvalili za dobljeno bitko. Takšne pobožnosti so bile v februarju, aprilu in maju 1794, marcu in decembru 1795, avgusta 1796 in avgusta 1799 v škofijski cerkvi. 
Še bolj je gimnazijo in licej prizadela tretja koalicijska vojna leta 1805. Gimnazijsko poslopje je moralo biti kljub urgencam ljubljanskih študijskih direktorjev 11. novembra v roku 24 ur izpraznjeno. Pač pa gubernij tokrat pouka ni ukinil, le-ta je potekal deloma v redutni hali in v Gasparinijevi hiši, deloma pa v frančiškanskem samostanu. V Licejskem poslopju pa se je od 28. novembra do 25. februarja nastanilo najprej avstrijsko, nato pa francosko vojaštvo. Obnova pouka v Licejski stavbi je bila mogoča šele po obnovitvenih delih. Leta 1808 so dijaki višjih gimnazijskih razredov in študentje filozofskega študija izpolnjevali vpisnice za prostovoljni pristop k deželni brambi; ohranjeni so seznami članov ljubljanske deželne brambe iz dijaških in študentskih vrst. Tudi spomladi leta 1809, ko so Francozi znova prišli na Kranjsko, je vojaštvo znova zasedlo stavbo, pouk pa je bil prekinjen do jeseni.
Sicer pa je bila takšna ali drugačna prisotnost vojske v stavbi realnost  vse do njenega porušenja po potresu leta 1901; šolska vodstva so se morala s tem – rada ali nerada – sprijazniti.

7.  poskus STATISTIČNEGA ZAJETJA SLUŠATELJEV LJUBLJANSKEGA LICEJA

Natančne slike o številu slušateljev ljubljanskega liceja v obdobju 1800 do 1848 (s prekinitvijo v času francoskih Ilirskih provinc) nimamo, ohranjeni akti pa nudijo bolj ali manj popolne podatke o številu študentov.
Omenili smo že, da o tem obstaja različno gradivo. Matrika ljubljanskega liceja (Album Academicorum Lycei Labacensis) se začenja z letom 1805 in poteka do vključno leta 1809 ter se nadaljuje z letom 1815 in končuje z letom 1848. Do leta 1819 obsega le filozofski in teološki študij, tega leta se jima pridruži gimnazijski in leta 1828 še mediko-kirurški študij. Vsekakor  je v trenutku, ko ne razpolagamo z glavnimi katalogi vseh ljubljanskih študijev, to edini – z navedenimi rezervami – celoviti pregled (vpisanih) študentov ljubljanskega liceja v našem obdobju. Brez dvoma ta akt imatrikulacije študentov ljubljanskega liceja zasluži objavo, saj tudi znamenite evropske univerze že nekaj časa objavljajo matrike svojih študentov.
Razlike med številom imatrikuliranih študentov in študentov, navedenih v glavnih katalogih, so seveda velike. Matrike navajajo podatke o vpisu na posamezne študijske smeri za posamezna študijska leta, ne podajajo pa celotne študentske populacije, ki je v posameznih študijskih letih obiskovala predavanja in opravljala izpite. Tako bo dejansko število slušateljev ljubljanskega liceja mogoče najti le v glavnih katalogih, ki navajajo slušatelje obveznih predmetov pa tudi slušatelje neobveznih (izbirnih) predmetov, ki so izpite opravljali ali pa tudi ne. Glavni katalogi navajajo tudi podatke o socialnem položaju slušateljev oziroma njihovih staršev (skrbnikov). 
V tem trenutku so nam za celotno obravnavano obdobje na razpolago katalogi ljubljanske gimnazije ter filozofskega  in teološkega študija ljubljanskega liceja. Že Schmidt je na osnovi tega vira ugotovil, da je bilo v obdobju od leta 1813 do 1848 na ljubljanski filozofiji 5609 slušateljev (v prvem letniku 3159, v drugem 2450). Za posamezna leta so iz tega vira objavljeni tudi podatki o številu slušateljev izbirnih predmetov ljubljanske filozofije. Za primer navedimo, da je leta 1816 neobvezni predmet iz kmetijstva poslušalo 18 slušateljev, v letih 1846 do 1849 zgodovino filozofije 92, italijanščino od leta 1814 dalje 1069, v letih 1845 do 1849 francoščino 68, pedagogiko v obdobju 1815 do 1848 pa približno 1600 (letno povprečje 47) slušateljev. Na Metelkovih predavanjih slovenščine je bilo poleg obveznih teologov prostovoljnih slušateljev od nekaj posameznikov v študijskem letu 1822/23 do 13 v študijskem letu 1824/25, predavanj dr.  Ernesta Lehmanna iz kazenskega prava se je v letu 1849 udeleževalo 25 slušateljev, mehansko šolo je v letih 1815 in 1816 obiskovalo okoli 60 do 70 pomočnikov in učencev, obrtno-industrijsko šolo pa 1825. leta 25 učencev. Janez Kersnik, profesor fizike na filozofskem študiju ljubljanskega liceja, omenja, da je imela ta šola povprečno 40 rednih slušateljev, od katerih se jih je od 16 do 24 prijavilo k javnemu izpitu. Izrednih slušateljev iz raznih poklicev je bilo od 60 do 80. Pouk risanja je obiskovalo  v šolskem letu 1840/41 skupno 88 učencev.
Ker glavni katalogi ljubljanske mediko-kirurške študijske smeri niso ohranjeni ali pa so morda še nedostopni (neevidentirani), nam  podatke o slušateljih vseh ljubljanskih študijskih smeri za posamezna leta omogočajo Poročila o stanju (Zustandsberichte) v dunajskem Avstrijskem državnem arhivu (Österreichisches Staatsarchiv), Splošnem upravnem arhivu (Allgemeines Verwaltungarchiv), ki za Ljubljano še niso bili pregledana. Od leta 1818 dalje so izhajale tudi Tabele k statistiki avstrijske monarhije (Tafeln zur Statistik der österreichischen Monarchie), ki so  študente upoštevale dvakrat: kot slušatelje obveznih predmetov in kot slušatelje izbirnih predmetov.
Upoštevaje navedeno, smo v priloženih tabelah upoštevali samo podatke o vpisanih študentih, kot jih vsebuje matrika ljubljanskega liceja. Ponavljamo pa še enkrat, da bo celovit pregled študentov ljubljanskega liceja mogoč šele potem, ko bodo ti podatki dopolnjeni še z drugimi, zgoraj omenjenimi viri, katerih značaj poznamo, vendar nam za posamezne ljubljanske študije v tem trenutku niso dostopni (ohranjeni) ali še niso obdelani. Pravi preobrat v tem pogledu bi brez dvoma prinesla najdba glavnih katalogov ljubljanskega mediko-kirurškega študija.
Kot že znano je bila državi na področju gimnazijskih in filozofskih študijev velika skrb, opazna vso predmarčno dobo, zlasti pa evidentna od začetka dvajsetih let, število učencev in njihova socialna struktura. Predpisi, ki so jih izdajali z namenom zmanjšati število učencev, so bili take narave, da so v prvi vrsti prizadeli revnejše sloje. Ljubljanski gubernij je leta 1818 in 1827 ugotavljal, da je "času neprimerno prizanašanje najbednejšim subjektom navadnega sloja, ki daje toliko študentskih malopridnežev, nedopustno".
Raziskave števila ljubljanskih gimnazijcev,  slušateljev filozofije in teologije v obravnavanem obdobju omogočajo ohranjeni katalogi gimnazije ter filozofskega in teološkega študija, za celotno vpisano dijaško in študentsko populacijo pa matrika liceja (z že omenjenimi rezervami). 
Število gimnazijcev je od leta 1800 do 1807 naraslo za 54 odstotkov (od 249 na 463), leta 1819 se je vpisalo 142 gimnazijcev, nakar je to število naraščalo do leta 1822 oziroma 1825, v naslednjih letih je polagoma upadalo, doseglo leta 1833 najnižje število (86) in se odtlej polagoma ustalilo na številu med 130 in 140 vpisanimi dijaki.
Nedvomno je oblastem od srede dvajsetih do srede tridesetih let uspelo v Ljubljani kljub štipendijam, štipendijskim ustanovam in oprostitvam plačevanja šolnine zmanjšati število (revnejših) gimnazijskih učencev. Koliko so na to zmanjšanje vplivali še drugi ukrepi kot strožje (kontrolirano) ocenjevanje, navedeno gradivo ne daje odgovorov.
Vpisna knjiga ljubljanskega liceja nam za prvo desetletje 19. stoletja kaže relativno visoko skupno število vpisanih slušateljev teologije in filozofije v letu 1805, padec v naslednjih letih in večji porast na filozofskem, precej manjši pa na teološkem študiju v letih 1808 in 1809. 
Število vseh slušateljev ljubljanskega liceja po letu 1815, ki ga odseva licejska matrika, se sklada s trendom, ki ga izkazujejo ohranjene glavne knjige filozofskega in  teološkega študija. Število vseh vpisanih licejskih slušateljev je bilo 1815. leta 208, nato je z nekaj prekinitvami naraščalo do leta 1825, nakar do leta 1838 postopno upada, od leta 1838 pa je bolj ali manj enako z rahlimi vzponi in padci v posameznih letih.
Skupno število vseh vpisanih slušateljev ljubljanskega liceja v obdobju 1805–1809 je bilo 559 (filozofija 390, teologija 169), v obdobju 1815–1848 pa 8519 (gimnazija 3984, filozofija 2900, mediko-kirurgija 245, teologija 1390).
Glede deleža posameznih študijev z ozirom na celotno vpisano študentsko populacijo v obdobju 1815–1848 je treba reči, da je bilo največ gimnazijcev, sledijo jim študentje filozofskega, teološkega in mediko-kirurškega študija.
Navedeno gradivo omogoča tudi vpogled v socialno strukturo ljubljanskih gimnazijcev in študentov liceja. Ker je v katalogih in matriki navedena rubrika Položaj staršev (Conditio Parentium / Stand der Ältern) je mogoče povsem jasno ugotoviti socialno strukturo učencev oziroma študentov. Tuje statistične obravnave družbenega sloja staršev iz zadnjih let zavračajo še do pred kratkim dokaj razširjene predsodke do teh arhivskih podatkov.
Čeprav raziskave o številu  učencev oziroma študentov in njihovem socialnem izvoru ljubljanske gimnazije in liceja še nimamo, vendarle že površen vpogled v navedeno gradivo kaže, da so imele v Ljubljani na splošno vse družbene plasti dostop do gimnazijskega šolanja in licejskih študij. Na obeh učnih ustanovah so prevladovali kmečki sinovi, katerim so sledili meščanski, plemiški in uradniški. 
Seveda pa bo natančno sliko o socialni strukturi ljubljanskih učencev (študentov) v predmarčnem času mogla dati šele podrobna raziskava.

8.  UKINITEV LICEJSKIH ŠTUDIJEV PO MEŠČANSKI REVOLUCIJI 1848

Revolucija 1848 je osvetlila tudi veliko zaostalost avstrijskega sekundarnega in terciarnega šolstva. Čeprav so že od začetka štiridesetih let 19. stoletja v presledkih razpravljali o prestrukturiranju tega šolstva in je med pobudniki reforme obstajalo  soglasje glede ciljev, so dali šele revolucionarni dogodki leta 1848 odločilno pobudo za uresničitev teh načrtov. Kar so dalj časa preprečevali od zgoraj – z boječim obotavljanjem Študijske dvorne komisije – je sedaj izsilil množični pritisk od spodaj. Bili so to profesorji in študentje dunajske univerze, ki so 12. marca 1848 s svojo znamenito "viharno peticijo" izkoristili nemire teh dni in ki so znali svoje zahteve, predvsem tisto znamenito zahtevo "po svobodi pouka in svobodi učenja" ("svobodi znanosti in svobodi pouka") nemških univerz tako odločno zastopati.
Poglavitni cilji nove ureditve so že jasno nosili pečat Franza Exnerja, bivšega profesorja praške univerze, ki je bil poklican v znanstveni sosvet prosvetnega ministrstva. Za nujni osnovni pogoj kakršnihkoli globljih sprememb pa je bila spoznana obnovitev notranje in zunanje avtonomije univerze, torej prosto gibanje znotraj znanstvenih disciplin. Odslej naj bi napredek v znanstvenih strokah – učni programi, ki ne bodo reducirani na državno-politične nujnosti in golo poklicno izobraževanje – postavljal meje oblikovanja posameznih fakultet.
Načrtovane rešitve (Exner, Bonitz, kasneje Thun) so šle že v prvih mesecih v smeri, da mora biti fakulteti, ki se je nekdaj po predavanjih imenovala artistična, od jezuitskih časov pa po njihovem kurzu filozofije (Cursus philosophiae) filozofska in je za vse slušatelje – kot  znano – predstavljala obvezno prvo stopnjo za nadaljnje (strokovne) študije, odvzeto breme pripravljalnih nalog in omogočen njen enakovreden vstop med druge fakultete. To je seveda pomenilo dokončno likvidacijo obeh filozofskih letnikov, katerih naloge so bile sedaj prenesene na gimnazijo in popolnoma na novo oblikovano filozofsko fakulteto. Gimnazija pa naj bi odslej kot splošnoizobraževalna šola dajala predizobrazbo za študij na katerikoli visoki šoli.
Na univerzah se "organizirajo drugim fakultetam enakopravne filozofske fakultete, ki v starem smislu besede obsegajo tudi vse matematično-prirodoslovne discipline in ki postanejo pozneje s svojim po strokah diferenciranim študijem, organizacijo inštitutov in seminarjev nekaka hrbtenica znanstvenega dela na univerzah". Hkrati je prevladalo mnenje, da naj se od univerz loči triletni kirurški študij, ki je večinoma baziral na nižjih gimnazijskih razredih in ni več izkazoval upravičenosti svojega obstoja: ob zdravnikih so sedaj kirurgi postali nepotrebni. Žrtev prizadevanj po enotnosti in kvaliteti univerzitetnih študijev so seveda postali tudi mediko-kirurški študiji na licejih. Proti tem tendencam ni bilo odporov, jasno pa je bilo, da bo odslej, ko bo odpadlo nižje univerzitetno šolstvo (semiuniverzitetne učne ustanove) razlika med gimnazijskimi in univerzitetnimi centri mnogo večja, še zlasti, ker je bilo jasno, da bo število univerzitetnih središč omejeno, saj se celo dunajska filozofska fakulteta ni mogla organizirati brez profesorjev iz nemških držav, nezmožnost organizirati medicinski fakulteti v Gradcu in Innsbrucku pa je na obeh univerzitetnih središčih visela kot madež, odtod tudi tolikšna prizadevanja za čimprejšnjo vzpostavitev popolnih medicinskih študij.
Pri Slovencih je vprašanje, kje naj bo univerza in kje gimnazija, postalo, kakor povsem točno ugotavlja Fran Zwitter, "eminentno nacionalno vprašanje". 
V našem prikazu se bomo omejili predvsem  na prizadevanja licejskih profesorjev za ustanovitev univerze v Ljubljani, izčrpen prikaz te tematike pa podaja Janko Polec v svojem obširnem opisu boja za slovensko univerzo.
Že v prvih tednih po revoluciji, kjer igrajo študentje veliko vlogo in kjer znova obstajajo profesorski kolegiji, se v Ljubljani zavzemajo za slovensko univerzo predvsem študenti in profesorji liceja. Najbolj vnet iniciator za univerzo je bil rektor liceja in direktor mediko-kirurškega študija dr. Jurij Matija Šporer, ki je bil tudi podpredsednik Slovenskega društva. Za akcijo se je zavzel tudi dr. Janez Bleiweis, profesor veterine ne mediko-kirurškem študiju. Argumenti v prizadevanjih za univerzo v Ljubljani so bili izrazito slovenski, konkretna cilja pa sta bila razširitev mediko-kirurškega študija z dvema stolicama (z dvema profesurama) v medicinsko fakulteto in povsem nova pravna fakulteta s celotnim novim osebjem. Problema, da bodo nove filozofske fakultete odslej le v tujini, se Ljubljana v tem času očitno ni zavedala. 
Od 2. maja 1848 do 6. junija 1848 so se z zahtevami po popolni univerzi v Ljubljani oglašali študentje in profesorji mediko-kirurškega študija, celotni profesorski zbor ljubljanskega liceja in ustanovni občni zbor Slovenskega društva. Toda avgusta 1848 je bil, v skladu s splošno odločitvijo, prvi letnik filozofskega študija priključen gimnaziji. Ni nam poznan, kakšen, če sploh, je bil odpor proti temu ukrepu v Ljubljani. Licejski filozofski profesorji so namreč pojmovali svojo novo namestitev na gimnazijah kot degradacijo, dijaki pa tudi niso bili preveč navdušeni, da bodo morali še nadalje nositi prisilni gimnazijski jopič, namesto da bi bili vključeni v svobodne akademske oblike. Zdi se, da je prosvetni upravi uspelo pomiriti in pridobiti obe skupini za to v organizacijskem pogledu izredno pomembno spremembo. Ljubljanski mestni magistrat, kranjski deželni stanovi in kranjski gubernij so akcijo za univerzo priporočali, a hkrati izjavljali, da prispevati v ta namen ne morejo ničesar, prispevati bi morala država. Dunajsko prosvetno ministrstvo pa se je konkretnim odgovorom izogibalo z argumentom, da bo treba vprašanje slovenske univerze v Ljubljani rešiti v širšem avstrijskem okviru.
Kljub omenjenim peticijam in kljub dejstvu, da je bil ljubljanski licejski mediko-kirurški študij na precej visoki stopnji, je bil ta 13. avgusta 1848 ukinjen.
Zaradi vloge, naj oblasti to odredbo prekličejo, je bila ukinitev omiljena toliko, da je bilo 15. septembra odrejeno postopno demontiranje šole, začenši s prvim letnikom. V primeru ljubljanskega mediko-kirurškega študija dunajska prosvetna uprava torej ni upoštevala svojega prej izraženega stališča, da bo glede ukinitve počakala na odločitev o bodoči mreži medicinskih fakultet, saj so nekatere take študije, npr. v Gradcu, Salzburgu in Innsbrucku, še obdržali: v Gradcu je bil mediko-kirurški študij spremenjen v medicinsko fakulteto leta 1863, v Innsbrucku leta 1869, licej v Salzburgu pa so demontirali (podobno kot licej v Olomucu) šele leta 1871.
Dr. Janez Bleiweis je 10. decembra 1848 sestavil v imenu Slovenskega društva novo peticijo za popolno univerzo. Po njej naj bi ostal mediko-kirurški študij v polnem obsegu vse dotlej, dokler ga ne bi nadomestila medicinska fakulteta. Toda prosvetno ministrstvo jo je 15. januarja 1849  zavrnila z argumentom, da se nižji kirurški študiji počasi ukinjajo, ljubljanski pa takoj, ker majhno število ranocelnikov, ki tu vsako leto zaključi študij, ne opravičuje njegovega nadaljnjega obstoja.
Vse nadaljnje peticije so Ljubljani prinesle le dvoje brezplačnih juridičnih predavanj, to je stolico v "ilirskem" (slovenskem) jeziku za civilno  in kazensko pravo, stroki, ki sta bili za praktičnega jurista in za prevajanje zakonov najbolj potrebni. S predavanji iz kazenskega prava je po predhodnem imenovanju začel 1. junija 1849 dr. Ernest Lehmann. Predavanja so potekala v Licejskem poslopju, kjer je od 20. marca tudi Anton Mažgon predaval civilno (državljansko) pravo. Vendar je v začetku julija zbolel, 24. avgusta pa umrl.  Zapustil je prevod občega državljanskega zakonika. Dr. Lehmann je predaval do konca semestra in odpravil izpite. Predaval je po lastnih skriptih, ki so bili v litografirani obliki razmnoženi v 30 izvodih. S pomočjo Mateja Cigaleta je v okviru Slovenskega društva pripravil  del prevoda kazenskega zakonika za mlade slušatelje, "ki še niso imeli prilike poslušati na univerzi predavanja o naravnem, zasebnem in o državnem pravu in zato niso imeli o njem pojma". 
Vsa nadaljnja ljubljanska prizadevanja je dunajska vlada zavračala z že znanim argumentom, da je treba vprašanje univerz rešiti v celoti in da je to vprašanje še odprto in predmet obravnave.
Koncept Ernesta von Feuchterslebna, od julija 1848 odgovornega podsekretarja v prosvetnem ministrstvu, ki je med drugim vseboval ustanovitev profesorskih zborov; možnost, da vsak profesor lahko postane rektor; odpravo študijskih direktorjev in konkurzov; nameščanje profesorjev glede na njihove kvalifikacije, ki jih presodi profesorski zbor; pravico profesorjev, da si po lastnem preudarku izbirajo asistente; svobodo učenja in pouka; odpravo semestralnih izpitov in namesto njih javne rigoroze pod predsedstvom dekana; promocije pod predsedstvom rektorja ter popolno univerzo za vsako narodnost v monarhiji, je bil v veliki meri realiziran.
Provizorični zakon o organizaciji akademskih oblasti, ki ga je zasnoval Franz Exner in ki je stopil v veljavo 30. septembra 1849, je univerzam prinesel samoupravo. Od principa svobode pouka in učenja niso več odstopili, čeprav so si marsikateri profesorji in študentje želeli predmarčne reglementacije. 
Univerzitetna reforma je ubrala pravo mero med samoupravo univerze, ki jo zahteva znanstveno delo, in iz različnih vzrokov vendarle razumljivimi kontrolnimi in nadzornimi prizadevanji države; znala pa se je tudi ubraniti za razvoj univerze škodljivih vplivov doktorskih kolegijev. Urejanje vseh pomembnejših fakultetnih zadev je prešlo v roke profesorskih kolegijev, ki so jih sestavljali redni in izredni profesorji in dva zastopnika privatnih docentov. S sprejetimi ukrepi se je začela razpuščati srednjeveška struktura univerze (korporativna ureditev).
Ljubljana (in Slovenci) na dobo ukinitve licejev, ki se je nakazovala že nekaj desetletij in ki je bila z vidika prizadevanj po enotnosti in kvaliteti terciarnega šolstva pravilna in korektna, očitno ni bila pripravljena. Bila je med tistimi avstrijskimi predmarčnimi semiuniverzitetnimi centri, ki so bili po marčni revoluciji med prvimi odpravljeni. Feuchterslebnovo načelo popolne univerze za vsako narodnost v monarhiji v Ljubljani ni bilo realizirano. Na to je vplivalo več momentov, poleg lastne nepripravljenosti tudi vse bolj negativen odnos do tega eminentnega slovenskega nacionalnega vprašanja v krogih dunajskega prosvetnega ministrstva od konca leta 1848 dalje (npr. dr. Wilhelm Edler von Well). Treba pa je poudariti, da ostaja vprašanje pospešene ukinitve ljubljanskega liceja (predvsem njegovega mediko-kirurškega študija) slej ko prej neraziskano. Odgovor nanj bo mogoč šele na osnovi podrobne analize gradiva dunajskega prosvetnega ministrstva (deloma Študijske dvorne komisije) v letih 1848 do 1850.
Od licejskih študij je po marčni revoluciji Ljubljani ostala le teološka fakulteta kot vmesna stopnja med gimnazijo in univerzo in kot edina oblika univerzitetnega študija. Leta 1852 se je preselila iz Licejske stavbe v škofijsko semenišče in s tem tudi na zunanji ravni prekinila s svojim licejskim obdobjem.

9.  ORIS LICEJSKE knjižnice

Znano je, da je temelje Licejski biblioteki v Ljubljani postavila Marija Terezija, ko je leta 1774 namenila knjižni fond pogorelega jezuitskega kolegija (akademske knjižnice) pri Sv. Jakobu v  Ljubljani "za splošno uporabo ustanovljeni  knjižnici" pri ljubljanskem liceju. V času Jožefa II. je bila obogatena s knjižnimi fondi razpuščenih kranjskih samostanov, v času Leopolda II. je bila 15. januarja 1791 formalno ustanovljena kot "javna biblioteka", s sklepom Franca I.  z dne 2. aprila 1807 oziroma 23. septembra 1815 (dekret dvorne pisarne 1. oktobra in 4. novembra 1815) pa je dobila pravico do obveznega izvoda vseh tiskov, bakrorezov, deželnih zemljevidov in litografij, ki so izšli na Kranjskem.
Seveda pa je misel na javno znanstveno (študijsko) knjižnico v Ljubljani starejšega datuma. Tej zamisli je mogoče slediti od Trubarjeve odločitve leta 1569, da po drugem pregnanstvu zapusti svoje knjige "vsej častiti deželi in Cerkvi na Kranjskem", preko knjižnice ljubljanskega jezuitskega kolegija, ki  so jo nedvomno uporabljali tudi njihovi sholarji, knjižnice Akademije operozov in knjižnice Družbe za poljedelstvo. 
Medtem (20. aprila 1784 in 24. marca 1785) je bil namen Licejske knjižnice z najvišjega mesta povsem konkretno opredeljen: končni cilj Licejske knjižnice je, da učitelji najdejo, česar v svoji stroki ne morejo pogrešati.
Z dvornim dekretom z dne 19. decembra 1788 je bil v Notranji Avstriji ukazan popis knjig vseh razpuščenih samostanov, ljubljanski okrožni urad pa je bil z guberialnim odlokom  z dne 12. januarja 1789 zadolžen, da poskrbi za njihovo hrambo. Na osnovi dvorne instrukcije naj bi našli primerno osebo, ki bi  pod nadzorstvom okrožnega urada za določeno plačilo pregledala (seštela) obstoječe knjige.
Ljubljanski okrožni urad se je v tej situaciji obrnil na učitelja filozofije na ljubljanskem liceju Franza Wildeja z vprašanjem, ali bi prevzel revizijo zbranega knjižnega fonda. Wilde je izrazil pripravljenost za ta "suhoparen, toda pomemben posel". Z dopisom gubernija 11. aprila 1789 je bil Wilde imenovan za bibliotekarskega skrbnika, ki naj v šestih mesecih izvede revizijo Licejske biblioteke. Za okrožni urad pa je moral pripraviti poseben načrt in v njem razčleniti način obdelave gradiva tako v začetnih kakor tudi v nadaljnjih fazah. Wilde je na to zahtevo odgovoril, da po razpustu Družbe za poljedelstvo nihče ni več skrbel za knjige in da sta jih prekrila prah in plesnoba. Menil je, da je pri združitvi samostanskih bibliotek z Licejsko prišlo do malomarnosti, da so bile "knjige brez kakršnegakoli reda pomešane". Kot prvo nalogo si je zadal rešiti knjige prahu, plesni in blata. Nato pa naj bi izdelal nove kataloge, "ker so obstoječi zelo pomanjkljivi". - "Delitev, numeriranje in predpisana klasifikacija zahtevajo mnogo potrpljenja."
V letu 1789 in 1790 je Wilde izdelal sezname knjižnic ljubljanskih diskalceatov in jezuitov, kartuzijanov v Bistri, Kmetijske družbe, cistercijancev v Stični, ljubljanskih avguštincev, servitov iz Devina  in ljubljanskega kanonika, generalnega vikarja Karla Peera. V Seznamu ljubljanske akademske knjižne zbirke (Verzeichniß der Laibacher akademischen Büchersammlung), prvem popisu zbranih knjižnih fondov, omenja 19.415 zvezkov. V tem seznamu so knjige posameznih bibliotek razdeljene po glavnih temah, nato pa po formatu in abecednem razporedu. Glede tematike pravi Wilde, da so teološki in kánonski predmeti dobro zastopani, da obstaja popolna zbirka najboljših pravnih del iz starejših časov, da latinskih klasikov ne primanjkuje (celo nekateri grški so zastopani), da obstaja dobra zaloga iz botanike, gradbeništva, risanja, kemije, kirurgije in stare zgodovine, da pa predvsem primanjkuje novejših knjig iz filozofije in medicine.
Leta 1790 se je cesar Leopold II. med potjo na Reko ustavil v Ljubljani in si med drugim ogledal tudi Licejsko biblioteko. Izrazil je zadovoljstvo z Wildejevim delom. Še istega leta je odredil, da se biblioteka pri liceju v Ljubljani, ki je bila doslej nameščena v redutni stavbi pri Sv. Jakobu, preseli v drugo nadstropje obnovljenega bivšega frančiškanskega samostana (Licejsko poslopje). Nadzor je bil zaupan profesorju Wildeju, ki je v ta namen – dolžnosti bibliotekarja je opravljal poleg redne profesorske službe – prejel k svoji plači dodatek 200 forintov. V začetku avgusta 1791 je Wilde začel s selitvijo knjižnega fonda iz knjižnice pri Sv. Jakobu v obnovljeno Licejsko poslopje. Iz vseh knjižnih zbirk je sedaj sestavil eno samo, ločil duplikate in odstranil neuporabne knjige. Celotni knjižni fond je bil razdeljen v dva depojska prostora. Čeprav sprva še nista bila  v celoti urejena, so učitelji  že takoj v začetku ob nedeljah, torkih in četrtkih lahko uporabljali knjige, splošna uporaba pa še ni bila mogoča. Za javnost je bila knjižnica odprta leta 1794. Že v začetku so se pojavile težave s prostori, ki v glavnem niso bili ogrevani, zato so bili v zimskih mesecih težko uporabni. Tla so bila lesena, torej nezavarovana pred požarom. Wildejeva prizadevanja, da bi jih obložili z opeko, niso uspela. Neposredna bližina dimnikov iz pritličja in prvega nadstropja pa je tudi ogrožala knjižne fonde, česar se je Wilde prav dobro zavedal. Veliko pozornost je posvečal notranji opremi čitalnice, ki je bila končana leta 1794. Vse knjige so bile razporejene po omarah in tako lahko dosegljive. Za oblazinjenje čitalniške opreme so leta 1792 porabili 1438 forintov.
Kmalu po odprtju čitalnice se je postavilo vprašanje njenega urnika. Zlasti deželno glavarstvo si je prizadevalo, da bi bila čitalnica poleg 14 tedenskih dopoldanskih ur odprta tudi popoldne. Wilde je poudarjal, da bi bilo v ta namen nujno potrebno nastaviti skriptorja (scriptor bibliothecae), kar si je pa po njegovem težko zamisliti, saj od leta 1793 ni bilo odobreno niti mesto tedenskega pisarja, medtem ko imajo podobne provincialne biblioteke poleg bibliotekarja nastavljena vsaj še enega skriptorja in bibliotečnega služabnika. Leta 1794 so z direktorialnim odlokom gubernija le odobrili mesto bibliotečnega pisarja (skriptorja) z letno plačo 150 forintov, ki so jo nakazovali iz študijskega fonda. Biblioteka je bila odtlej odprta tudi popoldne od 4. do 6. ure.
Leta 1792 je gimnazijski prefekt Ignac von Taufferer daroval biblioteki 43 del in 85 zvezkov, učitelj poetike Jakob von Knauer 50 del in 57 zvezkov, licejski skriptor Franc Hladnik (1795–1797), učitelj normalke in gimnazijski prefekt, pa večkrat, zadnjič leta 1836 – skupaj 109 knjig, 306 zvezkov, 339 snopičev. Leta 1798 je knjižnica prevzela pomemben knjižni fond ljubljanskih škofov v Gornjem Gradu z dragocenimi deli slovenskih in nemških protestantov. Iz leta 1800 je ohranjen seznam knjig, ki so dospele v Licejsko knjižnico iz knjižnice ljubljanskega kanonika in kranjskega župnika Janeza Jakoba Schillinga. Licejski knjižni fond se je v začetku 19. stoletja povečal še s knjižno zapuščino grofa Jobsta Weikarda Barba in s knjižnico bogoslovnega semenišča. Ker se je s tem knjižnica razširila za 7.000 do 8.000 zvezkov, je seveda postalo aktualno vprašanje novih prostorov, ki se je že nekaj časa pojavljalo, saj so bile knjige v knjižnih omarah razvrščene že v dve ali celo tri vrste. Rešitev so našli v zmanjšanju števila gimnazijskih prostorov v prvem nadstropju in njihovi dodelitvi Licejski knjižnici. V njeno posest je leta 1808 in 1815 prišel tudi del izredno dragocene Zoisove knjižnice, leta 1808 pa Japljeva knjižnica. Po Zoisovi smrti leta 1819 je cesar odobril iz sredstev študijskega fonda nakup njegove preostale knjižne zbirke. Skupaj s knjižnim fondom je bila kupljena tudi Zoisova mineraloška zbirka in zaupana v začasno hranjenje Licejski biblioteki. Prenos zbirke skupaj z omarami iz Zoisove hiše v Licejsko poslopje pa je bil mogoč šele leta 1824, ko je bil v ta namen razširjen bibliotečni lokal. Leta 1826 je odlok gubernija dovolil izročitev Zoisove mineraloške zbirke skupaj z omarami Deželnemu muzeju, ki pa je bil za prevzem usposobljen šele leta 1831. Zoisova knjižna zbirka je poleg slavističnega seveda posebej obogatila naravoslovni knjižni fond Licejske biblioteke.
Po razpustitvi študijskega konsesa leta 1802 so študijski direktorji v soglasju s profesorji odločali o letnih nabavah knjig za svoje študijske smeri.
Leta 1801 so stopili v veljavo novi cenzurni predpisi. Wilde je bil posvarjen, da "se objava seznamov prepovedanih knjig, ki služijo pristojnim oblastem za njihovo uradovanje...", najstrožje kaznuje. Izposoja prepovedanih "protiverskih, nemoralnih in protidržavnih knjig in del ..... kot tiste Voltaira, Rousseauja, Helvetiusa itd." je bila dovoljena samo tistim, ki jih potrebujejo za "nasprotovanje tem mnenjem in za obrambo vere in države". Od leta 1807 so morali v posebni formuli pred deželnimi oblastmi priseči tudi univerzitetni in licejski bibliotekarji. Wilde je bil leta 1807 s posebnim odlokom seznanjen, da morajo biti prepovedane knjige pod njegovim osebnim varstvom in da se morajo vse takšne knjige iz zapuščin izročiti Licejski biblioteki.
Z omenjenim odlokom o oddaji obveznih izvodov je Licejska biblioteka dobila deželni značaj.
Leta 1825 so izšle Bibliotečne instrukcije (Biblioteks-Instruktion), ki so uvedle evidenčne liste obiskovalcev čitalnice s podatki o njihovem imenu in socialnem položaju ter naslov uporabljenega dela in število zvezkov.
Z odlokom gubernija je bil 15. novembra 1828 imenovan za licejskega bibliotekarja - substituta Matija Čop, učitelj humanitetnih razredov ljubljanske gimnazije, ki je bil z odlokom gubernija 8. junija 1830 definitivno nastavljen za licejskega bibliotekarja. V začetku njegovega obdobja je Licejska biblioteka izgubila poseben prostor (veliko dvorano), ki so ga uporabljali za restavriranje (konzerviranje) knjig. Dodeljen je bil Deželnemu muzeju. Knjige  so sedaj na hitro shranili na hodniku drugega nadstropja ali po tleh zadnjega bibliotečnega prostora. Na zahtevo gubernija je Čop pripravil leta 1830 obsežno poročilo o reformi Licejske biblioteke, kateremu je priložil tudi finančno konstrukcijo zanjo potrebnih sredstev. Čop tu omenja nujnost popolne reforme biblioteke: ne obstajajo naslovne kopije, knjige nimajo signatur (oznak), niso pečatene, omare niso etiketirane oziroma oštevilčene. Sodi, da bo treba takoj začeti z novim popisovanjem celotnega knjižnega gradiva, s prenosom temeljnega kataloga, z izdelavo naslovnih kopij, pri čemer naj bi knjige razdelili po smotrnem znanstvenem sistemu, oddvojili duplikate in odstranili neuporabne knjige. Na kraju naj bi uvedli predpisano lokalno signaturo in bibliotečni pečat. Ker je bilo knjižnega prostora izredno malo in so bile knjige v omarah razvrščene v več vrstah, zaradi česar ločitev po strokah skoraj ni bila mogoča, je videl izhod v nabavi novih knjižnih omar, poleg tega pa je predlagal začetek del na znanstvenem katalogu. Glede izdelave kataložnih listkov je imel svoje poglede, saj je vztrajal pri izredni natančnosti opisov, pri tem mu je bilo v pomoč delo Martina Schrettingerja, Učbenik bibliotečne znanosti (Versuch eines vollständigen Lehrbuchs der Biblioteks-Wissenschaft). Sicer pa je upošteval sodobne državne bibliotekarske instrukcije.
Leta 1830 je ugotovil, da bo potrebno namesto skupnega števila 20.494 zvezkov (število je nastalo na osnovi prejšnjih letnih poročil) na novo popisati vsaj 13.000 knjig in 25.000 zvezkov, za kar bodo potrebna vsaj tri leta. Gubernij je Čopov  osnutek reforme Licejske biblioteke odobril. Svetovano mu je bilo, da naj, če je le mogoče, najprej začne z izdelavo temeljnega kataloga in s postavitvijo knjig, šele nato naj bi v temeljni katalog vnesel lokalne signature. V naslednjih letih je v poročilih guberniju omenjal intenzivno delo pri izdelavi temeljnega kataloga in pri oblikovanju posameznih bibliotečnih oddelkov: bibliografija in literatura, matematika in fizika. V novonabavljene knjižne omare so bile prenesene knjige, med njimi tudi redke inkunabule in druge dragocene knjige, iz kletnega prostora, kamor so bile shranjene v zadnjem desetletju 18. stoletja. Uporabne knjige tega fonda so bile razvrščene v ustrezne bibliotečne predmetne skupine, duplikati pa oddvojeni. Na ta način je bila urejena tudi Zoisova zbirka: področje staro- in novoklasične literature, naravoslovje z ekonomijo in tehnologijo. Število vseh zvezkov naj bi leta 1834 na osnovi starejših poročil znašalo 21.128 zvezkov. Leta 1834 je bila – po nekajletni prekinitvi – znova zaukazana oddaja obveznih primerkov. Čopu je prerana smrt preprečila, da bi dokončal začeto reformno delo. Bil je prvi licejski bibliotekar, ki je načrtno zbiral vsa slovenska in pomembnejša slovanska dela. Njegova privatna knjižnica, ki je obsegala okrog 4000 zvezkov, je deloma končala v Študijski biblioteki, v veliki večini pa v tujini.
Čopa je nasledil piarist dr. Joseph Calasanz Likawetz (Jožef Kalasanc Likavec), profesor filozofije na graški univerzi, ki je načrtovano delo nadaljeval. Leta 1838 je bil zaključen abecedni katalog (lističev), ki so bili razporejeni v 78 predalčkov. Ta katalog so uporabljali le bibliotečni delavci. Iz sredstev študijskega fonda je bil v istem letu pripravljen abecedni katalog z 2876 stranmi, vezan v usnje. Obiskovalci so ga uporabljali še v začetku 20. stoletja.
Likawčeva prošnja za razširitev čitalnice je bila leta 1839 uresničena: čitalnica je dobila 18 novih sedežev, tako je imela skupaj 60 sedežev. S sredstvi študijskega fonda je bil za namestitev novih bibliotečnih omar predelan del hodnika drugega nadstropja. Sedaj je bilo mogoče knjižni fond smotrneje urediti, to tem bolj, ker je bila leta 1841 tudi gimnazijska kapela v drugem nadstropju razdeljena v dva dela. En del  tako pridobljenega prostora je bil priključen prostorom Licejske knjižnice, s čimer je Likawtzu z vztrajnim prizadevanjem uspelo rešiti prostorski problem Licejske knjižnice.
Sistematični katalog je bil končan leta 1844 v 9 zvezkih; opremljen s kazalom je bil na razpolago obiskovalcem knjižnice.
Do leta 1849 je Likawetz končal z delom na nujnem lokalnem repertoriju, ki je vseboval tabelarični pregled vsebine vsake bibliotečne omare in imel knjige označene z bibliotečnimi številkami. Likawetz je sam izdelal tudi kaligrafsko lepo oblikovan katalog inkunabul.
Z dekretom dvorne pisarne 28. novembra 1845 je bila s sredstvi državne zakladnice kupljena Kopitarjeva knjižnica, s katero je ljubljanska Licejska knjižnica povečala svoj knjižni fond za 2084 knjig, 2105 zvezkov, 1071 snopičev in 144 listov.
V letu 1847 so začeli z etiketiranjem: knjige so dobile na hrbtni strani lističe z oznako, kje se nahajajo. V naslednjih letih so jih opremljali še s podrobnimi lokalnimi signaturami.
Po odpravi cenzure 1. aprila 1848 so bila bistveno spremenjena tudi določila o uporabi prepovedanih knjig v čitalnicah. Odslej so bila dostopna vsa znanstvena dela, le izrecno nemoralna in antireligiozna dela kakor tudi dela, ki so pozivala k neupoštevanju zakonov, so bila še nadalje nedosegljiva.
Leta 1847 je bilo 12.228 obiskovalcev Licejske biblikoteke, leta 1848 pa le 10.159. Likawetz si je to razlagal z oblikovanjem nacionalne garde: ljubljanski študentje "so se odslej namesto branju v čitalnici posvečali stražarnicam in gostilnam".
Po razpustitvi liceja leta 1850 je bila Licejska knjižnica preoblikovana. V novih razmerah je gimnazija formirala svojo knjižnico. Iz Licejske knjižnice  je nastala javna C.-k. študijska knjižnica (K.k. Studienbibliothek). Odlok ministrstva za prosveto z dne 22. decembra 1853, ki je izvedel ločitev gimnazijske knjižnice od študijske, je slednji iz gimnazijskega fonda prisodil 9 knjig in 10 zvezkov. 
Odnosi med Študijsko biblioteko in direktorji vseh ljubljanskih učnih ustanov, predvsem gimnazije, so bili v naslednjih desetletjih izredno intenzivni. Upoštevaje potrebe posameznih učnih ustanov, so se morali dogovarjati in dogovoriti o nakupih knjig in drugih publikacij iz skupne državne dotacije.
Če povzamemo več kot polstoletni razvoj ljubljanske Licejske knjižnice, lahko zatrdimo, da je po eni strani omogočila normalno študijsko delo učiteljev in slušateljev oziroma učencev, po drugi pa v Ljubljani ustvarila duhovno zakladnico, ki je takrat niso premogla celo nekatera pomembnejša avstrijska visokošolska središča, še danes pa predstavlja neprecenljiv vir narodnega duhovnega bogastva.

10.  LICEJSKO POSLOPJE

Po požaru, ki je 21. junija 1774 uničil jezuitski kolegij (med drugim tudi predavalnice višjih študij), Ljubljana več ni imela pravega šolskega poslopja. Res se je ohranilo – sicer močno poškodovano – poslopje jezuitskih nižjih študijev. To stavbo so kranjski deželni stanovi obnovili. Tako je po ukinitvi jezuitskega reda v njej potekal gimnazijski in višješolski pouk, leta 1786 pa so v stavbi zgradili še redutno halo. (Odtlej se nekdanje poslopje jezuitske gimnazije omenja v vseh virih kot redutno poslopje.) Zaradi stiske s šolskim  prostorom – normalka v redutnem poslopju sploh ni dobila prostora in je delovala v neki najeti zasebni hiši – je notranjeavstrijski gubernij 21. junija 1786 predlagal, da bi zgradili na prostoru, kjer je nekdaj stal jezuitski kolegij, novo šolsko poslopje. Z dvornim dekretom z dne 13. septembra 1786 je bil ta načrt potrjen, kranjski deželni stanovi pa so v ta namen ponudili vsoto 3000 forintov.
Toda medtem so drugačne okoliščine pripeljale do spremembe tega načrta. Leta 1785 so se namreč frančiškani preselili v avguštinski samostan, v frančiškanski samostan pa so se naselili usmiljeni bratje (Barmherzige Brüder), vendar so ga zapustili, ker jim je bil podeljen samostan diskalceatov, da so tako mogli prevzeti, ustrezno svojim pravilom, nego bolnikov v pravkar ustanovljenem mestnem špitalu.
Anton Tomaž Linhart, takrat protokolist pri ljubljanskem okrožnem uradu, je 14. julija 1786 predlagal notranjeavstrijskemu guberiju, da se opuščeni in izpraznjeni frančiškanski samostan preoblikuje v šolsko poslopje. To poslopje, pravi Linhart, bi bilo v celoti primerno ne samo za normalko, ampak bi se mogla v njem nastaniti tudi gimnazija in višje študije kakor tudi licejska biblioteka, deželni stanovi pa bi v tem primeru lahko prodali staro gimnazijsko poslopje ali ga uporabili v druge namene; tako bi dobili povrnjene vse stroške, ki bi jih imeli z adaptacijo frančiškanskega samostana.
S tem predlogom so se kranjski deželni stanovi, notranjeavstrijska vlada kakor tudi ljubljanski okrožni urad strinjali s pogojem, da jim pripade lastništvo frančiškanskega samostana in cerkve. Ustrezna kupoprodajna pogodba se je realizirala 25. junija 1789. Sredstva za nakup so bila nakazana iz verskega fonda.
Januarja 1788 so se že začela adaptacijska dela, ki so trajala do septembra 1790. Tehnični nadzor nad izvajanjem del je imel inženir in gradbeni direktor Jožef Schemerl, ki je 22. novembra 1793 pripravil tudi podroben obračun vseh prejemkov in izdatkov. Računovodske zadeve v zvezi z gradnjo je vodil gradbeni knjigovodja Jožef Schrey. Iz teh računov je razvidno, da so bili stroški vseh opravljenih del 33.169 forintov, 40 kron, vsota vseh prejemkov pa je znašala 29.193 forintov, 8 kron. Tudi razlika 3976 forintov, 32 kron je bila pokrita iz verskega fonda. Največ sredstev je bilo porabljenih za zidarje, zidarske delavce in za zidarski ter tesarski gradbeni material, precej pa tudi za kamnoseška dela za sims nad glavnimi vhodnimi vrati in za pozlačenje 143 črk v napisu nad vrati (zlatar in slikar Jože Weiss 15 forintov). Za uro, ki je bila nameščena na pročelju poslopja, je prejel urar 284 forintov, za pozlačenje urnega kazalca pa omenjeni zlatar in slikar 296 forintov. Istočasno so bila odstranjena tudi nekdanja velika vrata, ki so predstavljala navzven pravo utrdbo in so ločila samostan od samega mesta. Zgrajena so bila iz velikih kamnitih blokov, povezana so bila z dvema mostičema in oblikovana v dveh nadstropjih, kjer je bilo na vsakem majhno okno. Na steno prvega nadstropja je bil vgrajen kip odločnega moža s kopjem v roki. Vrata so demolirali leta 1789 na stroške deželnih stanov, s čimer je na tem mestu nastal izredno lep mestni prostor. Ureditev in tlakovanje šolskega trga je stalo 170 forintov, 20 kron.
Takoj po končanih delih se je normalka preselila v novo stavbo, drugače pa je bilo z gimnazijo. Prefekt Ignac von Taufferer in ves profesorski zbor sta namreč 5. decembra 1789 poslala na Študijsko dvorno komisijo predlog, da bi gimnazija ostala v stari šolski stavbi (poleg cerkve sv. Jakoba). Navedli so, da so v novi šolski stavbi že glavna mestna vojaška postaja, skladišče uniform (monturdepo), krušne peči ljubljanske garnizije, substitucijski urad rudarskega sodišča, novčni (denarni) urad, mediko-kirurška šola ter anatomska soba, zato so menili, da gimnazija v to druščino ne sodi. Predlagali so, da se redutna hala, ki je bila glavna ovira za normalno učno delo v stari šolski stavbi, razen tega pa je karnevalsko veselje motilo tudi božjo službo v bližnji cerkvi sv. Jakoba, preseli v novo šolsko poslopje. Toda na predlog ljubljanskega okrožnega urada je notranjeavstrijski gubernij 12. maja 1790 odredil, "da je treba ostati pri novi stavbi". Tako so se tu novembra 1790 začela gimnazijska, mediko-kirurška in filozofska, leta 1792 pa še teološka predavanja.
V novem šolskem poslopju (na Vodnikovem trgu), ki se od konca 18. stoletja dalje imenuje Licejska stavba, so se tako vso avstrijsko predmarčno dobo nahajale vse pomembnejše ljubljanske učne ustanove: normalka, gimnazija in licejski filozofski, mediko-kirurški in teološki študij z Licejsko knjižnico in licejskim ekonomatom (licejsko blagajno), ostali pa so tu še vedno glavna mestna vojaška postaja, monturdepo, krušne peči ljubljanske garnizije, substitucijski urad rudarskega sodišča kakor tudi novčni (denarni) urad, seveda pa tudi Kranjski deželni muzej (Kreinisches Ständisches Museum), ki je bil za javnost odprt leta 1831.
Stavba je v predmarčnem času doživela tako navzven kakor navznoter vrsto predelav (prezidav), ki so bile večinoma povezane s potrebami  (šolskega) študijskega procesa (stiska z učnim prostorom) in potrebami vse obsežnejšega knjižnega fonda Licejske biblioteke. Na tem mestu vseh teh del seveda ni mogoče navajati. Omenimo le, da so bila reparaturna dela na stavbi opravljena tudi leta 1806, ko je iz stavbe odšlo francosko vojaštvo.
Ohranjeni načrti Licejske stavbe nam omogočajo natančen vpogled v razporeditev prostorov in njihovo namembnost. Tako so bili v prvih treh desetletjih v prvem nadstropju normalka (štirje razredi),  preparandna soba normalke, risarska šola za normalko, gimnazija (pet razredov), skupna izpitna soba, zasebna soba za učence normalke in zasebna soba za gimnazijske dijake,  krušne peči  ljubljanske garnizije, kuhinja, shramba in štiri sobe za oddajo.
V drugem nadstropju so bile predavalnica metafizike (dva razreda), predavalnica fizike, teološke predavalnice (trije razredi), knjižnica (pet prostorov), izpitna soba in več prostorov za oddajo. V kleti je bil prostor (shramba) za direktorja normalke, biblioteko, gimnazijskega prefekta in prostor za kurjavo. Znotraj licejskega trakta se je nahajal vrt licejskega ekonoma in prostor za vrtnarsko šolo Kmetijske družbe.
Z odlokom gubernija dne 25. avgusta 1843 je bila razdelitev prostorov v Licejski stavbi urejena na novo. Tako je bila v pritličju kuhinja, stanovanje hišnika, drvarnica, vodnjak, učna soba gramatikalnega razreda, muzejski depo skupaj s skladiščem za drva (šest prostorov), kemijski laboratorij, glasbena šola in kabinet fizikalnih instrumentov. V prvem nadstropju so bile učilnice normalke (sedem razredov), direktorski pisarni filozofskega in teološkega študija, pisarna direktorja normalke, muzej skupaj s kabinetom, gimnazijske učilnice (šest razredov), prostor za risarsko šolo, risarske učne sobe (trije razredi). V drugem nadstropju so bile učne sobe teološkega študija (štiri predavalnice), soba za fizikalne instrumente, predavalnica za fiziko, filozofski oddelek, bibliotečni prostori (devet knjižnih depojev), kuhinja, stanovanje bibliotekarja, čitalnica, filozofska predavalnica pa tudi shramba, kuhinja in troje bivalnih prostorov za kustosa.
Glavni vhod v stavbo je bil s šolskega dvorišča, od koder je bil vhod  tudi v kapelo in v mrtvašnico (anatomsko sobo).

11.  VIRI  IN  LITERATURA

11.1.  Arhivski viri

AS - Arhiv Republike Slovenije
•	Historia annua Collegii Labacensis Societatis Jesu 1596–1691 (Zbirka rokopisov 180 r)
•	Diarium Praefecturae scholarum in Archiducali Collegio Societatis Jesu Labaci inchoatum anno MDCLI (Zbirka rokopisov I/31 r)
•	Babiška šola v Ljubljani (Šola I)
•	Licej v Ljubljani (Šola II)
•	Direkcija medicinsko-kirurgičnih študij pri Liceju v Ljubljani (Šola III)
•	Gubernij v Ljubljani (Gubernijski arhiv), registratura II–VIII
•	Deželno glavarstvo za Kranjsko
•	Zbirka načrtov, 10/296–10/315

AWU - Arhiv dunajske univerze (Archiv der Wiener Universität)
•	Vizedirektorat der philosophischen Studien von 1802–1825 (fasc. I–14)
•	Consistorialacten ( fasc. I, IV, V)
•	K.k. Universitätsmatrikel XI–XIII 1779–1848/50
•	Unterrichtsgelderrechnungen 1799/1800–1846/47, 1848/50

HHStA - Dvorni arhiv (Haus-, Hof- und Staatsarchiv), Dunaj
•	Studiensachen
•	Studien-Revisons-Hofkommission (karton 1, 4–9, 23)

NM - Narodni muzej Slovenije
•	Verzeichniß der öffentlichen Vorlesungen am k.k. Lyceum zu Laibach (Ordnung der öffentlichen Vorlesungen am k.k. Lyzeum zu Laibach) 1817, 1818, 1819, 1825, 1826, 1831, 1832, 1835, 1836, 1838, 1839, 1840, 1843, 1845, 1846, 1847, 1848 (sign. 9373)
•	Instanz Schematismus für das Herzogthum Krain 1775, 1776, 1780, 1781, 1782, 1783, 1795, 1796, 1798, 1799, 1801, 1802, 1803, 1804, 1806, 1807 (sign. 1855/1)
•	Schematismus des Laibacher Gouvernements-Gebiethes für das Jahr 1819, 1820–1830 (sign. 1855/2)
•	Schematismus für das Laibacher Gouvernement Gebieth im Königreich Illyrien 1831–1840, 1841–1848 (sign. 1855/3)
•	Nomina in arena literaria victorum qui insigni munificentia inclytorum Ducatus Carnioliae Statum in aula academica Collegii Soc. Jesu Labaci praemis donati sunt his proxime accesserunt ... 1769 (sign. 9210)
•	Nomina iuvenum in Caes. Reg. Lyceo Labacensi humanioribus literis (Nomina juvenum Archiducali Lycaeo Labacensi humanioribus literis studentium, Nomina juvenum in Caes. Reg. Lyceo Labacensi humanioribus literis studentium, Juventus Caesarei Regii Gymnasii Labacensis, Juventus Cesareo Regii Gymnasii Academici Labaci, Juventus Caesareo Regii Gymnasii Academici Labacensis) 1796–1807, 1814–1849 (sign. 9210)

NŠAL - Nadškofijski arhiv Ljubljana
•	Šolstvo, Bogoslovje (fasc. 1–21)
•	Šolstvo, Šolska izvestja, Licej v Ljubljani (Ordnung der öffentlichen Vorlesungen am k.k. Lyzeum zu Laibach 1845–1848) 
•	Bogoslovno semenišče v Ljubljani

NUK - Narodna in univerzitetna knjižnica (rokopisni oddelek)
•	Historia Seminarii Labacensis in qua origo, progressus, benefactores, eiusdemque alumni continentur ab anno M.DC (Ms 156)
•	Album Academicorum Lycei Labacensis (Ms 654)
•	Namensverzeichniß der Hörer der Philosophie am Lyzäum zu Laibach 1794–1795 (Ms 661)
•	Verzeichniß der öffentlichen Vorlesungen am k.k. Lyceum zu Laibach (Ordnung der öffentlichen Vorlesungen am k.k. Lyzeum zu Laibach) 1823, 1824, 1827, 1832 (Šolski spis, N 180, N 181, N 182, N 980)
•	Nomina in arena literario victorum qui insigni munificentia inclytorum Ducatus Carnioliae Statum in aula academica Collegii Soc. Jesu Labaci praemis donati sunt his proxime accesserunt ... 1770, 1772 (Šolski spis, Izvestja (višjih) slovenskih šol, klasična gimnazija)
•	Nomina iuvenum in Caes. Reg. Lyceo Labacensi humanioribus literis (Nomina iuvenum Archiducali Lycaeo Labacansi humanioribus literis studentium, Nomina iuvenum in Caes. Reg. Lyceo Labacensi humanioribus literis studentium, Iuventus Caesarei Regii Gymnasii Labacensis, Iuventus Cesareo Regii Gymnasii Academici Labaci, Iuventus Caesareo Regii Gymnasii Academici Labacensis) 1776–1781, 1782–1784, 1792–1808, 1814–1849 (Šolski spis, Izvestja (višjih) slovenskih šol, klasična gimnazija)
•	Arhiv NUK, reg. IV, fasc. 12 (Listine o ustanovitvi Licejske knjižnice v Ljubljani) 

ÖSA-VA - Avstrijski državni arhiv (Österreichisches Staatsarchiv), Splošni upravni arhiv (Allgemeines Verwaltungarchiv), Dunaj
•	Studienhofkommission 
•	Studienhofkommission: Personale, Agenda, Competenz 1760–1790 (fasc. 1)
•	Studien in genere 1753–1791 (fasc. 2)
•	Einrichtung des Universitätswesens (fasc. 5)
•	Gymnasien in genere 1802–1839 (fasc. 386)
•	Jahreshauptberichte über das Gymnasialwesen 1815–1847 (fasc. 388–389)
•	Studien in Laibach (fasc. 355–360)

SŠM - Slovenski šolski muzej
•	Mikrofilmsko gradivo o ljubljanski gimnaziji in liceju iz Splošnega upravnega arhiva (ÖSA-VA) na Dunaju (fasc. 111,  inv. št. 1508)
•	Nomina iuvenum in Caes. Reg. Lyceo Labacensi humanioribus literis studentium (Iuventus Caesarei Regii Gymnasii Labacensis, Iuventus Cesareo Regii Gymnasii Academici Labaci, Iuventus Caesareo Regii Gymnasii Academici Labacensis) 1793, 1794–1818, 1820–1830, 1833, 1835, 1836–1839, 1840, 1841, 1843, 1845–1846, 1848–1849 (inv. št. 1410–1415, 1922, 2672)

ZAL-Lj. - Zgodovinski arhiv Ljubljana, Ljubljana
•	Klasična gimnazija v Ljubljani (I. državna gimnazija v Ljubljani) (LJU-184, 420–1)
•	Načrti (LJU-334)
•	Verzeichiß der öffentlichen Vorlesungen am k.k. Lyceum zu Laibach (Ordnung der öffentlichen Vorlesungen am k.k. Lyzeum zu Laibach) 1823, 1831, 1845, 1846 (LJU-184, 420–1)

11.1.1.  Tiskani viri

Allgemeine Schulordnung für die deutschen Normal-, Haupt- und Trivialschulen in sämmtlichen Kaiserl. Königl. Erbländern, d.d. Wien, den 6ten December 1774, Wien o. J.
Barth-Barthenheim, J. L. Ehrenreich Graf von (Hrsg.): Oesterreichs Schul- und Studienwesen mit besonderer Rücksicht auf die Schul- und Studienanstalten im Erzherzogthume Oesterreich unter der Enns [Ders. (Hrsg.), Das Ganze der österreichischen politischen Administration mit vorzüglicher Rücksicht auf das Erzherzogthum Oesterreich unter der Enns, III. Bd.], Wien 1843.
Bock, A. (Hrsg.): Die Bayerischen Schulordnungen vom Jahre 1774 und 1778, Mit Einleitung und Anmerkungen, (Pädagogische Quellenschriften, 3), München 1916.
Disciplinar-Vorschriften, Wien 1781.
Gegenstände der Prüfung, Wien 1787/88/89.
Instruction für die Lehrer der Geographie und Geschichte, Wien 1823.
Instruction für die Lehrer der griechischen Sprache, Wien 1822.
Instruction für die Lehrer der lateinischen Grammatik, Wien 1822.
Kropatschek, J.: Handbuch aller unter der Regierung  des Kaisers Joseph II. ergangenen Verordnungen und Gesetze, 18 Bde., Wien 1775–1790.
Isti: Sammlung aller k.k. Verordnungen und Gesetze des Kaisers Joseph II., Wien 1787.
Isti: Sammlung der Gesetze, welche unter der glorreichen Regierung Leopold II. erschienen sind, Wien 1791.
Isti: Sammlung der Gesetze, welche unter der glorreichen Regierung des Kaisers Franz II. in den sämtlichen k.k. Erbländern erschienen sind, in einer chronologischen Ordnung, 16 Bde., Wien 1792–1807.
Lurz, G. (Hrsg.): Mittelschulgeschichtliche Dokumente Altbayerns, einschließlich Regensburg, 2. Bd., (Monumenta Germaniae Paedagogica, XLII), Berlin 1908. 
Maass, F. (Hrsg.): Der Josephinismus. Quellen zu seiner Geschichte in Österreich 1760–1860, Amtliche Dokumente aus dem Wiener Haus-, Hof- und Staatsarchiv, I.–V. Bd., (Fontes rerum Austriacum.), Wien, München 1951–1961.
Müller, R. A. (Hrsg.): Akademische Ausbildung zwischen Staat und Kirche, Das bayerische Lyzealwesen 1773–1849 (Quellen und Forschungen auf dem Gebiet der Geschichte, 7), Tl. 2: Quellen,  Paderborn, München, Wien, Zürich 1986.
Nachricht von einigen Schul- und Studienanstalten in den österreichischen Erblanden, Wien 1791.
Pachtler, G. M. (Hrsg.): Ratio Studiorum et Institutiones Scholasticae Societatis Jesu per Germaniam olim vigentes collectea, concinnatae, dilucidatae. Tomus I, II, (Monumenta Germaniae Paedagogica, 5), Berlin 1887.
Politische Verfassung der deutschen Schulen in den  k. auch k.k. deutschen Erbstaaten, Wien 1806.
Sammlung der politischen Gesetze und Verordnungen für das Laibacher Gouvernement Gebiet, Hrsg. unter der Aufsicht des k.k. illyr. Landes-Guberniums, Laibach 1828.
Sammlung der Verordnungen und Vorschriften über die Verfassung und Einrichtung der Gymnasien, Wien 1808.
Schrauf, K. (Hrsg.): Des P. Gratian Marx ursprünglicher Entwurf für die Reform der österreichischen Gymnasien vom 7. Juli 1775, v: Mitteilungen der Gesellschaft für deutsche Erziehungs- und Schulgeschichte, Bd. VI, 1896, 122–150.
Unger, W. (Hrsg.): Systematische Darstellung der Gesetze über die höheren Studien in den gesammten deutsch-italienischen Provinzen der österreichischen Monarchie, 2 Thle., Wien 1840.
Wotke K. (Hrsg.): Die Jahreshauptberichte Langs und Ruttenstocks über den Zustand der österreichischen Gymnasien in den Jahren 1814 bis 1834, (Beiträge zur Österreichischen Erziehungs- und Schulgeschichte, XVI), Wien, Lepzig 1914.
Isti (Hrsg.): Drei Arbeiten des Freiherrn v. Birkenstock, v: Beiträge zur Österreichischen Erziehungs- und Schulgeschichte, XV, 1914, 157–188.

11.2.  Literatura

60 let Mestnega arhiva ljubljanskega, Ljubljana 1959.
Adler, S.: Die Unterrichtsverfassung Kaiser Leopolds II. und die finanzielle Fundierung der österreichischen Universitäten nach den Anträgen Martinis, Wien, Leipzig 1917.
Arneth, A. Ritter von: Geschichte Maria Theresia's, (10 Bde.), Wien 1863–1879.
Bavdek, S. V.: Delovanje dr. Janeza Bleiweisa in njegova osebnost, (Zbornik Veterinarske fakultete, Univerza v Ljubljani,  8), Ljubljana 1998.
Becher, H.: Die Jesuiten, Gestalt und Geschichte des Ordens, München 1951.
Becker, H.: Die verwaltete Schule, v: Quantiät und Qualität, Grundfragen der Bildungspolitik, (Freiburger Studien zu Politik ind Soziologie), Freiburg i. Br. 1968, 147–174.
Benedetič, A.: Poti do univerze, 1848–1898–1909–1919,  Ljubljana 1999.
Berčič, B.,  Šircelj, M.: Narodna in univerzitetna knjižnica, v: Enciklopedija Slovenije, 7, Ljubljana 1993, 300.
Biba, O.: Der Piaristenorden in Österreich, Seine Bedeutung für bildende Kunst, Musik und Theater im 17. und 18. Jahrhundert (Jahrbuch für  österreichische Kulturgeschichte, V), Eisenstadt 1975.
Blättner, F.: Das Gymnasium, Aufgaben der höheren Schule in Geschichte und Gegenwart, Heidelberg 1960.
Bonitz, H.: Denkschrift über die ökonomischen Verhältnisse der Gymnasial-Lehrer in Oesterreich, Wien 1861.
Borisov, P.: Medicinsko visoko šolstvo v Ljubljani in ustanovitev popolne medicinske fakultete, v: Zdravstveni vestnik, 64/IV, 1995, 7–10. 
Isti: Od ranocelništva do začetkov znanstvene kirurgije na Slovenskem, Ljubljana 1997.
Böhme, G., Tenorth, H.-E.: Einführung in die Historische Pädagogik, Darmstadt 1990.
Breitner, B.: Geschichte der Medizin in Österreich, Wien 1951.
Bren, H.: K zgodovini ljubljanskega semenišča, v: Carniola, VIII, 1917, 139–143.
Bruckmüller, E.: Sozialgeschichte Österreichs, Wien, München 1985.
Brunner, S.: Ein Benediktinerbuch, Geschichte und Beschreibung der bestehenden und Anführung der aufgehobenen Benediktienerstifte in Oesterreich-Ungarn, Deutschland und der Schweiz, Würzburg o. J. 1887.
Campbell, T. J.: The Jesuits 1534–1921, A History of the Society of Jesus from Its Foundation to the Present Time, Boston 1971.
Cindrič, A.: Kranjski doktorji na Dunajski univerzi v predmarčnem obdobju 1815–1848, v: Melikov zbornik, Slovenci v zgodovini in njihovi srednjeevropski sosedje, Ljubljana 2001, 373–390.
Ciperle, J.: Avstrijsko visoko šolstvo po meščanski revoluciji 1848 in položaj na Slovenskem, v: 130 let visokega šolstva v Mariboru, Zbornik simpozija, Maribor, Celje 1991, 259 –272.
Isti: Der slowenische Raum im Einflussbereich des österreichischen Bildungswesens, v: Zur Geschichte des österreichischen Bildungswesens, Probleme und  Perspektiven der Forschung (hrsg. von E. Lechner, H. Rumpler, H. Zdarzil), Österreichische Akademie der Wissenschaften, Veröffentlichungen der Kommission für Philosophie und Pädagogik, Wien 1992, 363–388.
Isti: Die Slowenen und die europäische bildungsgeschichtliche Entwicklung bis zum Jahre 1918, v: E. Lechner (Hrsg.), Pädagogische Grenzgänger in Europa, (Bildungsgeschichte und europäische Identität. Bd 2.), Frankfurt am Main, Berlin, Bern, New York, Paris, Wien 1997, 33–67.
Isti: Geschichte der schulischen Sporterziehung in Slowenien, v: Sport und Schule, Geschichte und Gegenwart, (Schriftenreihe zum bayerischen Schulmuseum Ichenhausen, Bd. 17), Bad Heilbrunn, 1998, 273–288.
Isti: Gimnazije in njihov pouk na Slovenskem do srede 19. stoletja, v: Razstavni katalog Slovenskega šolskega muzeja, Ljubljana 1976, 5–46.
Isti: Il programma didattico e gli studi dei gesuiti a Lubiana, v: I Gesuiti e gli Asburgo, Trieste 1995, 77–103.
Isti: Jezuitski učni program in njihovi študiji v Ljubljani, v: Jezuiti na Slovenskem, Zbornik  simpozija, (Redovništvo na Slovenskem, 3, Jezuiti), Ljubljana  1992.
Isti: Licej, v: Enciklopedija Slovenije, 6, Ljubljana 1992, 169–170.
Isti: Ljubljanska gimnazija (1773–1806), 1, 2, v: Kronika, 28/2,3, 1980, 111–121, 175–182.
Isti: Ljubljansko šolstvo 1774–1848, v: Zgodovina Ljubljane, Prispevki za monografijo, Kronika, Ljubljana 1984, 189–198.
Isti: Nov položaj šole in pouka na Slovenskem v 16. stoletju, v: III. Trubarjev zbornik, Prispevki z mednarodnega znanstvenega simpozija Reformacija na Slovenskem, Ob štiristoletnici smrti Primoža Trubarja, Ljubljana 9.–13. novembra 1987, Ljubljana 1996, 139–147.
Isti: Oris srednjeveškega šolstva na Slovenskem, v: XIX. seminar slovenskega jezika, literature in kulture, Zbornik predavanj, Ljubljana 1983, 227–246.
Isti: Oris šolstva na Slovenskem v obdobju pred francosko revolucijo, v: Slovenci v letu 1789, (Razstavni katalog Narodnega muzeja), Ljubljana 1989, 31–38.
Isti: Reforma Gratiana Marxa in gimnazije na Slovenskem, v: Ob 200-letnici Splošne šolske naredbe, Razstava v Slovenskem šolskem muzeju, Ljubljana 1974, 29–38.
Isti: Skizzierung des Bildungs- und Erziehungssystems der protestantischen Landschule im 16. Jahrhundert, v: Schriftenreihe zum Bayerischen   Schulmuseum Ichenhausen, Zweigmuseum des Bayerischen Nationalmuseums,  Bd. 12., Bad  Heilbrun 1993, 93–100.
Isti: Terezijanska šolska reforma in ljubljanske latinske šole, v: Jezuitski kolegij v Ljubljani (1597–1773), Zbornik razprav, (Redovništvo na Slovenskem, 4), Ljubljana 1998, 37–47.
Isti: Zgodovinski razvoj šolskih spričeval in ocen, v: Šolska spričevala, Razstavni katalog Slovenskega šolskega muzeja, Ljubljana 1991, 5–60.
Dějiny University Karlovy 1348–1990 (ured. F. Kavka, J. Petran, M. Svatoš), 1 (1347/48–1622), Praha 1995.
Decker, A.: Die benediktinischen Schulen in Österreich, v: Benediktinisches Mönchtum in Österreich, Eine Festschrift der österreichischen Benediktinerklöster aus Anlaß des 1400-jährigen Todestages des heiligen Benedikt, (hrsg. von Hildebert Tausch), Wien 1949.
Dimitz, A.: Geschichte Krains von der ältesten Zeit bis auf das Jahr 1813, IV, Laibach 1876. 
Dochse, W.: Das Schulzeugniss, Sein Wesen und seine Problematik, Weinheim, Berlin 1963.
Dolch, J.: Lehrplan des Abendlandes, Zweieinhalb Jahrtausende seiner Geschichte, Ratingen 1971.
Dolenc, M.:  Začetki veterinarskega šolstva na Slovenskem, v: Zbornik za zgodovino naravoslovja in tehnike, 7, (Bleiweisov zbornik), Ljubljana 1983, 113–136.
Dolinar, F. M.: Cerkveni in politični okvir jezuitov na Slovenskem v 17. in 18. stoletju, v: Jezuiti na Slovenskem, Zbornik simpozija, (Redovništvo na Slovenskem, 3), Ljubljana 1992, 36–43.
Isti: Janzenizem: verskoprenovitveno ali kulturnopolitično gibanje, v: Melikov zbornik, Slovenci v zgodovini in njihovi srednjeevropski sosedje, Ljubljana 2001, 345–355.
Isti: Das Jesuitenkolleg in Laibach und die Residenz Pleterje 1597–1704, Ljubljana 1976.
Isti: Jožefinizem in janzenizem, v: Zgodovina Cerkve na Slovenskem, Celje 1991, 153–171.
Duhr, B.: Die Kaiserin Maria Theresia und die Aufhebung der Gesellschaft Jesu, Ein Beitrag zur Kulturgeschichte des 18. Jahrhunderts, v: Stimmen der Zeit, 56/110, 1926, 207–221.
Isti: Die Studienordnung der Gesellsschaft Jesu, (Bibliothek der katholischen Pädagogik, IX),  Freiburg i. B. 1896.
Isti: Geschichte der Jesuiten in den Ländern deutscher Zunge,  Bde. 1–2.: Freiburg i. Br. 1907/1913, Bde. 3–6: München,  Regensburg 1921–1928.
Eggers, C.U.D. Freiherr von: Nachrichten von der beabsichtigten Verbesserung des öffentlichen Unterrichtswesens in den österreichischen Staaten, mit authentischen Belegen, Tübingen 1808.
Enciklopedija Slovenije, 1.–14. knjiga, Ljubljana 1987–2000.
Engelbrecht, H.: Die allgemeinbildende höhere Schule – Wandel und Kontinuität, v: Erziehung und Unterricht, Bde. 139,  1989, 161–171.
Isti:  Die österreichische pädagogische Historiographie im 20. Jahrhundert, v: M. Heinemann (Hrsg.), Die historische Pädagogik in Europa und den USA, Berichte über die historische Bildungsforschung, Tl. 1, (Veröffentlichungen der Historischen Kommission der Deutschen Gesellschaft für Erziehungswissenschaften, 1), Stuttgart 1979, 187–218.
Isti:  Die philosophische Lehranstalt zu Krems unter der Direktion Vincenz Eduard   Mildes, v: Mitteilungen des Kremser Stadtarchivs 1967,  131–176.
Isti: Erziehung und Unterricht im Bild, Zur Geschichte des österreichischen Bildungswesens, Wien 1995.
Isti: Geschichte des österreichischen Bildungswesens, Erziehung und Unterricht auf dem Boden Österreichs, 5 Bde., Wien 1982/83/84/86/88.
Ficker, A.: Der Unterricht in der Statistik an den österreichischen Universitäten und Lyceen in den Jahren 1769–1849 und die literarischen Leistungen der Professoren auf diesem Gebiet, [Separatni odtis Statističnega mesečnega poročila (Statistischen Monatsschrift)], Wien 1880. 
Isti:  Geschichte, Organisation und Statistik des österreichischen Unterrichtswesens, (Bericht über österreischisches Unterrichtswesens, Aus Anlass der Weltausstellung 1873), 1. Thl., Wien 1873.
Isti: Oesterreich, v: Encyklopädie des gesammten Erziehungs- und Unterrichtswesens, (hrsg. von. K. A. Schmidt), 5. Bd., Gotha 1866, 242–566.
Fülöp-Miller, R.: Macht und Geheimnis der Jesuiten,  Kulturhistorische Monographie, Leipzig 1929.
Isti: Macht und Geheimnis der Jesuiten, Eine Kultur- und Geistesgeschichte, [Neuausg.], München, Zürich 1960.
Gall, F.: Alma Mater Rudolphina 1365–1965, Die Wiener Universität und ihre Studenten, Wien 1965.
Gestrin, F., Melik, V.: Slovenska zgodovina od konca osemnajstega stoletja do 1918, Ljubljana 1966. 
Glonar, J.: Vseučiliška knjižnica, Kronika, 1, Ljubljana 1934, 82–85.
Grabmann, M.: Geschichte der katholischen Theologie seit dem Ausgang der Väterzeit, Freiburg 1933.
Grafenauer, I.: Stolica za slovenski jezik na ljubljanskem liceju in Slomškovi tečaji v celovškem semenišču, v: Zgodovinski časopis, 12–13, 1958/59, 272–282. 
Grimm, G.: Die Schulreform Maria Theresias 1747–1775, Das österreichische Gymnasium zwischen Standesschule und allgemeinbildender Lehranstalt im Spannungsfeld von Ordensschulwesens, theresianischem Reformabsolutismus und Aufklärungspädagogik, (Aspekte pädagogischer Innovation, Bd 10), Frankfurt am Main, Bern, New York, Paris 1987.
Isti: Elitäre Bildungsinstitution oder "Bürgerschule", Das österreichische Gymnasium zwischen Tradition und Innovation 1773–1819, (Aspekte pädagogischer Innovation, Bd. 20), Frankfurt am Main, Berlin, Bern, New York, Paris, Wien 1987.
Isti: Raziskovanje gimnazijske zgodovine v Avstriji, v: Zgodovinski časopis, 48/1,  1994, 63–78.
Isti: Stabilisierung versus Mobilisierung,  Zum sozio-politischen Funktionswandel höherer Bildung in Österreich im 18. Jahrhundert, v: Bildung, Staat, Gesellschaft im 19. Jahrhundert, Mobilisierung und Disziplinierung, Stuttgart 1989, 92–96.
Gspan, A. (izd.): Anton Tomaž Linhart, Zbrano delo, 1, Ljubljana 1950.
Hammerstein, N.: Aufklärung und katholisches Reich, Untersuchungen zur Universitätsreform und Politik katholischer Territorien des Heiligen Römischen Reiches Deutscher Nation im 18. Jahrhundert, (Historische Forschungen, 12), Berlin 1977.
Haring, J.: Das Lehramt der katholischen Theologie, Festschrift der Grazer Universität für 1926, Graz 1926.
Heinemann, M.: Geschichte oder Sozialgeschichte der Erziehung?,   Anmerkungen zu einem überholten Dilemma,  v: Pädagogischer Rundschau, 38, 1984, 147–169.
Heiß, G.: Notranjeavstrijske "deželne stanovske šole", Poskus njih uvrstitve v šolski in izobraževalni sistem 16. stoletja, v: Zgodovinski časopis, 41/4, 1987, 585–597.
Heiss, G.: Von der Autonomie zur staatlichen Kontrolle?,  Die Wiener und die Grazer Universität im 16. Jahrhundert, v: Themen der Wissenschaftsgeschichte (hrsg. von H. Grössing), Wiener Beiträge zur Geschichte der Neuzeit, 23, Wien 1999, 175–191.
Helfert, J.  A.  Freiherr von:  Die Gründung der österreichischen Volksschule durch Maria Theresia, (Die österreichische Volksschule. Geschichte - System - Statistik, Bd. 1), Prag 1960.
Hess, I. M. von: Gedanken über die Einrichtung des Schulwesens (hrsg. von C. D. Bartsch), Halle 1778.
Heubaum, A.: Geschichte des deutschen Bildungswesens seit der Mitte des siebzehnten Jahrhunderts, Bd. 2, Berlin 1905.
Hochegger, F.: Die österreichischen Gymnasien, v: Oesterreichische Revue, 1863, 62–100.
Hochgerner, J.: Studium und Wissenschaftsentwicklung im Habsburgerreich, Studentengeschichte seit Gründung der Universität Wien bis zum ersten Weltkrieg, Wien 1983.
Hölbing, F., Stratowa, W.: 300 Jahre Universitas Oenipontana, Die Leopold-Franzens-Universität zu Innsbruck und ihre Studenten,  Innsbruck 1970.
Holz, E. - Costa, H.: Ljubljanski kongres 1821, Ljubljana 1997.
Hosp, E.: Die theologischen Lehrbücher der josephinischen Zeit in Österreich, (Wiener Katholische Akademie, Miscellania, Arbeitskreis für kirchliche Zeit- und Wiener Diözesangeschichte, 8), Wien 1976.
Hübel, A.: Die Schulen der Stadt Wien vom Ausgang des Mittelalters (1522) bis zum Regirungsantritt  der Kaiserin Maria Theresias (1740), v: Geschichte der Stadt Wien, 5. Bd., Wien 1897, 400–452. 
Jäger, A.: Kaiser Joseph II. und Leopold II., Reform und Gegenreform 1780–1792, Wien 1867.
Jäger, G.: Zur literarischen Gymnsialbildung in Österreich von der Aufklärung bis zum Vormärz, v: Internationale Archiv für Sozialgeschichte der deutschen Literatur, 1, 1976, 115–118.
Janžekovič, J.: Slovenski študenti na dunajski univerzi v 16. stoletju, v: Kronika, 25/3, 1977, 167–177.
Jedin, H: Katholische Reformation oder Gegenreformation?, v: E. W. Zeeden (Hrsg.), Gegenreformation, Darmstadt 1973.
Jellouschek, A.: Nachrichten über die Herstellung des gegenwärtigen Schulgebäudes und über die Einführung der Lehranstalten in Laibach, v: Mittheilungen des historischen Vereins für Krain, XV/1860,  93–96.
Jesuiten in Österreich, Festschrieft zum 400-jährigen Gründungsjubileum der österreichischen Ordensprovinz der Gesellschaft Jesu 1563–1963, Innsbruck 1963.
Kägi, W., Ziegler, A., Pfister, R., Dürrenmatt, P.: Jesuiten, Protestanten, Demokratie, Vier Vorträge, (hrsg. von W. Schatz), Zürich 1968.
Kaindl - Hönig, M.,  Ritschel, K. H.: Die Salzburger Universität, 1662–1964, Salzburg 1964.
Keck, R. W.: Obiettivi ed importanza della formazione nel programma di rimodernamento dei gesuitti nell area di lingua tedesca dal Cinquecento al Settecento, v: I Gesuiti e gli Asburgo, Trieste 1995, 31–51.
Kidrič, F.: Ljubljanske srednje in višje šole v Kvasovih časih, v: Ljubljanski zvon, LVI, 1936, 590–597.
Isti: Ustanovitev slovenske stolice v Ljubljani, v: Ljubljanski zvon, LIV, 1934, 208–382.
Isti: Zgodovina slovenskega slovstva od začetkov do marčne revolucije, Razvoj,                                        
obseg in cena pismenstva, književnosti in literature, 2. sešitek, Ljubljana 1931.
Kink, R.:  Geschichte der kaiserlichen Universität zu Wien. Im Auftrage des k.k. Ministers für Cultus und Unterricht, Leo Grafen von Thun, nach den Quellen bearbeitet,  2 Bde., Wien 1854.
Klimesch, J. M.: Zur Geschichte des Laibacher Gymnasiums, v: Jahresbericht des k.k. Staats-Obergymnasiums zu Laibach 1895/96, 1896, 5–31.
Klingenstein, G.: Bildungskrise, Gymnasien und Universitäten im Spannungsfeld theresianischer Aufklärung, v: W. Koschatzky (Hrsg.), Maria Theresia und ihre Zeit, Salzburg, Wien 1979, 213–223.
Ista: Despotismus und Wissenschaft, Zur Kritik norddeutscher Aufklärer an der österreichischen Universität 1750–1790, v:  Engel-Janosi, F.,  Klingenstein, G.,  Lutz, G. (Hrsg.), Formen der europäischen Aufklärung, (Wiener Beiträge zur Geschichte der Neuzeit, 3), Wien 1976, 126–157. 
Ista: Staatsverwaltung und kirchliche Autorität im 18. Jahrhundert. Das Problem der Zensur in der theresianischen Reform, Wien 1970, (tipkopisna doktorska disertacija).
Ista: Universitätsfragen in der österreichischen Monarchie um 1800, v: Plaschka, R. G.,  Mack, K. (Hrsg.), Wegenetz europäischen Geistes, Wissenschaftszentren und geistige Wechselbeziehungen zwischen Mittel- und Südosteuropa vom Ende des 18. Jahrhunderts bis zum Ersten Welkrieg, Wien 1983, 81–87.
Ista: Vorstufen der theresianischen Studienreformen in der Regirungszeit Karls VI., v: Mitteilungen des Instituts für österreichische Geschichtsforschung, LXXVI, 1968, 327–377.
Knöll, P.: Geschichte der Entwicklung des Gymnasiums in dem Zeitraum von 1701 bis 1850, v: Jahresbericht über das k.k. Staatsgymnasium im VII. Bezirke Wiens für das Schuljahr 1901/1902, Wien 1902, 7–21.
Kolb, A.:  Streiflichter aus der alten Universität, v: Mitteilungen der Gesellschft für Salzburger Landeskunde, 118, Salzburg 1978, 31–48.
Košir, A.: K razvoju visokega medicinskega šolstva na slovenskih tleh, v: Zdravstveni vestnik, 32, 1963, 292–294.
Kralj, F.: Cerkvene razmere na Slovenskem od konca 18. do konca 19. stoletja, v: Vloga Cerkve v slovenskem kulturnem razvoju 19. stoletja, Ljubljana 1989, 19–26.
Krebs, R.: Die politische Publizistik der Jesuiten und ihrer Gegner in den letzten Jahrzehnten vor Ausbruch des Dreißigjährigen Krieges, v: Hallesche Abhandlungen zur neueren Geschichte, Halle 1890, 23–67.
Krömer, U.: Johann Ignaz von Felbiger, Leben und Werk (Untersuchungen zur Theologie der Seelsorge., XXII),  Freiburg i. Br., Basel, Wien 1966. 
Krones, F.: Geschichte der Karl-Franzens-Universität in Graz, Graz 1886.
Kulavic, J.: Das fürstbischöfliche Priesterseminar und die theologische Lehranstalt zu Laibach, v: Theologischen Studien und Anstalten der katholischen Kirche in Österreich, Wien, Leipzig 1894, 802–815.
Lackner, F.: Die Jesuitenprofessoren an der philosophischen Fakultät der Wiener Universität (1712–1773), Wien 1973, (tipkopisna doktorska disertacija).
Lange, H.: Schulbau und Schulverfassung der frühen Neuzeit, Zur Entstehung und Problematik des modernen Schulwesens, (Pädagogische Studien, 12),  Weinheim, Berlin 1967.
Lazar, J.: 150 let botaničnega vrta v Ljubljani, v: Zbornik ob 150-letnici botaničnega vrta v Ljubljani, Ljubljana 1960, 1–10.
Lesky, E., Wandruschka, A. (Hrsg.): Gerard van Swieten und seine Zeit, v: Studien zur Geschichte der Universität Wien, 8, Wien, Köln, Graz 1973.
Lewis, M. A.: The Ratio Studiorum and the changing identity of  the Society of Jesus, v: Jezuitski kolegij v Ljubljani (1597–1773), Zbornik razprav, (Redovništvo na Slovenskem, 4),  Ljubljana 1998, 15–22.
Liedke, M. (Hrsg.): Gymnasium, Neue Formen des Unterrichts und der Erziehung, (Schriftenreihe zum Bayerischen Schulmuseum Ichenhausen, Zweigmuseum des Bayerischen Nationalmuseums, Bd. 18), Bad Heilbrunn/Obb 1998. 
Linhart, A.: Poskus zgodovine Kranjske in ostalih dežel južnih Slovanov Avstrije, 1–2, Ljubljana 1981.
Maier, K. E.:  Das Werden der allgemeinbildenden Pflichtschule in Bayern und Österreich, Eine verglichende Untersuchung von den Anfängen bis zur Gegenwart, Ansbach 1967.
Mal, J.: Zgodovina slovenskega naroda, Ljubljana 1929.
Matić, D.: Utrinki iz starejše zgodovine mestnega predela med Ljubljanico, Ciril-Metodovim trgom, Stritarjevo in Kopitarjevo ulico, v: Živilski trg in Plečnikove tržnice z okolico v zgodovini, (Razstava Zgodovinskega arhiva Ljubljana), Ljubljana 1997, 37–63.
Meister, R.: Das Werden der philosophischen Fakultät Wien, Wien 1937.
Isti: Die Idee einer österreichischen Nationalerziehung unter Maria Theresia, v: Anzeiger der Akademie der Wissenschaften in Wien, philosophisch-historische Klasse, 83, 1946, 1–16.
Isti: Entwicklung und Reformen des österreichischen Studienwesen, (Sitzungsberichte der philosophisch-historischen Klasse der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 239/1), Wien 1963.
Isti: Geschichte des Doktorats der Philosophie an der Universität Wien, Österreichische Akademie der Wissenschaften, Philosophisch-historische Klasse, 232/2, (Beiträge zur Geschichte der Universität Wien), Wien 1958.
Isti: Österreichs Unterrichtsverwaltung und Unterrichtsanstalten 1760–1960, v: 200 Jahre österreichische Unterrichtsverwaltung 1760–1960, (Festschrift des Bundesministeriums für Unterricht in Wien, hrsg. von A. Kolbabek), Wien 1960, 49–66.
Melik, V.: Družba na Slovenskem v predmarčni dobi, v: Obdobje romantike v slovenskem jeziku, književnosti in kulturi, (Obdobja, 2), Ljubljana 1981, 513–522.
Isti: Ljubljanska univerza in njeni predhodniki, v: Univerza Edvarda Kardelja, Zbornik ljubljanske univerze, Ljubljana 1989, 7–17.
Isti: Pregled razvoja univerze, v: Univerza v Ljubljani ob tridesetletnici osvoboditve 1945–1975, Ljubljana 1975, 50–72.
Menzel, B.: Abt Stephan Rautenstrauch von Brevnov (Königsstein), Wien 1969.
Mertz, G.: Das Schulwesen der deutschen Reformation im 16. Jahrhundert, Heidelberg  1902.
Isti: Über Stellung und Betrieb der Rhetorik in den Schulen der Jesuiten, mit besonderer Berüsichtigung der Abhängigkeit vom Auctor ad Herennium, Heidelberg 1898.
Mitterstöger, S.: Zum vormärzlichen Gymnasialstudienwesen Österreichs, Wien 1979,  (tipkopisna doktorska disertacija).
Mlinarič, J.: Duhovna podoba in pomen srednjeveških samostanov na Slovenskem, v: Zgodovinski časopis, 47/4, 1993, 489–495.
Mühlberger, K., Maisel, T. (Hrsg.): Aspekte der Bildungs- und Universitätsgeschichte, 16. bis 19. Jahrhundert, (Schriftenreihe des Universitätsarchivs, Universität Wien, 7), Wien 1993.
Müller, A.: Akademische Ausbildung zwischen Staat und Kirche, Das bayerische Lyzealwesen 1773–1849, (Quellen und Forschungen auf dem Gebiet der Geschichte, 7), Paderborn, München, Wien, Zürich 1986.
Müller, J.: Der pastoraltheologisch-didaktische Ansatz in Franz Stephan Rautenstrauchs "Entwurf zur Einrichtung der theologischen Schulen" (Wiener Beiträge zur Theologie, XXIV), Wien 1969.
Müller, W.: Die Aufhebung des Jesuitenordens in Bayern, Vorgeschichte, Durchführung, administrative Bewältigung, v: Zeitschrift für bayerische Landesgeschichte, 48, 1985, 285–352.
Müllner, A.: Die realistischen Disciplinen am Laibacher Jesuiten Collegium, v: Argo, IX, 171–176.
Nadškofijski arhiv Ljubljana. Priročniki, 1, Vodnik po fondih in zbirkah, Ljubljana 1999.
Nečasek, J.: Das Majestätsgesuch des ständischen Ausschusses um Wiederherstellung des philosophischen Studiums zu Laibach vom 20. April 1787, v: Mittheilungen des historischen Vereins für Krain, 1859, 25–36.
Isti: Geschichte des Laibacher Gymnasiums, 2, v: Programm und Jahresbericht des kaiser. königl. Obergymnasiums zu Laibach, Laibach 1861, 3–12. 
Neuböck, I.: Die Geschichte der Institution der Privatdozenten in Österreich, Wien 1982, (tipkopisna doktorska disertacija).
Neue deutsche Biographie, 19 Bde., (hrsg. von der Kommission bei der Bayerischen Akademie der Wissenschaften), München, Berlin 1957–1999.
Österreichisches biographisches Lexikon 1815–1950 (hrsg. von der Österreichischen Akademie der Wissenschaften), 11 Bde., Wien 1957–1999.
Ožinger, A.: Slovenski študenti na dunajski univerzi v poznem srednjem veku 1365–1518, v: Kronika, 23, 1975, 149–153.
Paulsen, F.: Geschichte des gelehrten Unterrichts auf den deutschen Schulen und Universitäten von Ausgang des Mittelalter bis zur Gegenwart, 2 Bde., Leipzig  1919/21.
Peinlich, R.: Geschichte des Gymnasiums in Graz, v: Programm des k.k. Gymnasiums zu Graz von 1871, Separat programa c.-k. graške gimnazije 1864–1874), Graz 1871.
Petkovšek, V.: Začetki botanične vede pri Slovencih, v: Zbornik ob 150-letnici botaničnega vrta v Ljubljani, Ljubljana 1960, 11–23.
Pichler, R.: Das Studienwesen des Erzherzogthums unter der Enns (Wien und Niederösterreich) 1740–1870, 2 Bde., Frankfurt a. Main 1981.
Pinloche, A.: Geschichte des Philantrophismus, Deutsche Bearbeitung von J. Rauschenfels und A. Pinloche, Lepzig 1914.
Pintar, I.:  Mediko-kirurški učni zavod v Ljubljani, Njegov nastanek, razmah in konec, Ljubljana 1939. 
Pleteršnik, M.: Vodnik, učitelj ljubljanske gimnazije, v: Jahresbericht des k.k. Obergymnasiums zu Laibach 1875, Laibach 1875, 25–33.
Pogačnik, J: Zgodovina slovenskega slovstva, II–III, Maribor 1969.
Polec, J.,  Senekovič,  B.: Zgodovinske črtice o ljubljanskem vseučilišnem vprašanju, v: Vseučiliški zbornik, Ljubljana 1902, 9–106.
Polec, J.: Ljubljansko višje šolstvo v preteklosti in borba za slovensko univerzo, v: Zgodovina slovenske univerze v Ljubljani do leta 1929, Ljubljana 1929, 1–231.
Posch, A.: Die kirchliche Aufklärung in Graz und an der Grazer Hochschule, (Festschrift der Universität Graz), Graz 1937.
Praprotnik, N., Wraber, T.: Prispevek  Franca Ksaverja Wulfena k poznavanju semenk Slovenije, v: Jezuitski kolegij v Ljubljani (1597–1773), Zbornik razprav, (Redovništvo na Slovenskem, 4), Ljubljana 1998, 111–123.
Pribram, K.: Die Statistik als Wissenschaft in Österreich im 19. Jahrhundert, (Statistische Monatsschrift, 18), Wien 1913.
Puschman, T.: Die Geschichte der Medizin als akademischer Lehrgegenstand, Wien 1879.
Isti: Die Medizin in Wien während der letzten 100 Jahre, Wien 1884.
Isti: Geschichte des medizinischen Unterrichts von den ältesten Zeiten bis zur Gegenwart, Leipzig 1889.
Radics, P.: Licejsko poslopje v Ljubljani, v: Ljubljanski zvon, 22, 1902, 696–699.
Rainer, J.,  Weiß, S.: Zu den Anfängen einer Universität Klagenfurt, v: Carinthia (Klagenfurt), 160, 1970, 878–890.
Rajšp, V.: Jezuiti in protestantizem na Slovenskem, v: Jezuitski kolegij v Ljubljani (1597–1773). Zbornik razprav, (Redovništvo na Slovenskem, 4), Ljubljana 1998, 269–277.
Isti: Ukinitev jezuitskega reda na Slovenskem, v: Jezuiti na Slovenskem. Zbornik simpozija, (Redovništvo na Slovenskem, 3, Jezuiti), Ljubljana 1992,  255–274.
Reble, A. (Hrsg.): Zur Geschichte der Höheren Schule, 2 Bde., Bad Heilbrunn 1967/1975. 
Reicke, E.: Lehrer und Unterrichtswesen in der deutschen Vergangenheit, Jena 1924.
Reisp, B.: Višje šole na Slovenskem v 17. in 18. stoletju, v: Kronika, 10, 1962, 163–172.
Ribnikar, P.: Študentske in dijaške štipendijske ustanove na Kranjskem, v: Arhivi (Zbornik ob sedemdesetletnici dr. Eme Umek), XXII/1999, 1–2, 1999, 9–16.  
Rüdegger, E.:  Die philosophischen Studien an der Wiener Universität 1800 bis 1848, Wien 1964, (tipkopisna doktorska disertacija).
Rumpold, M.: Die "Recreatio" in Erziehungsdenken und Erziehungspraxis der Jesuiten im deutschen Sprachraum von der Ordensgründung bis 1773, Wien 1975, (tipkopisna doktorska disertacija).
Savageri, J. N. von: Chronologisch-geschichtliche Sammlung aller bestehenden Stiftungen, Institute, öffentliche Erziehungs- und Unterrichts-Anstalten der k.k. österreichischen Monarchie mit Ausnahme von Italien in der faßlichsten Kürze und nach ihrem wesentlichen Inhalte, von den ältesten Zeiten bis auf gegenwärtiges Jahr, Brünn 1832.
Schaller, J.: Gedanken über die Ordensverfassung der Piaristen und ihre Lehrart, Prag 1805.
Schepp, H.: Absolutismus und Schule, Zugleich eine Anfrage an die Schulreform der 60er und 70er Jahre, v: Zeitschrift für Pädagogik,  29, 1983, 605–627.
Schmidt, J.: Entwicklung der katholischen Schule in Österreich, Wien 1958.
Schmidt, V.: Pedagogika kot učni predmet filozofskih študij na Slovenskem v prvi polovici 19. stoletja,  (Zbornik Filozofske fakultete, III/1), Ljubljana 1960.
Isti: Zgodovina šolstva in pedagogike na Slovenskem, I–II, Ljubljana 1963/64.
Schmoldt, B.: Zur Geschicte des Gymnasiums, Baltmannsweiler 1989. 
Schöler, W.: Der fortschrittliche Einfluß des Philantropismus auf das niedere Schulwesen im Fürstentum Anhalt-Dessau 1785–1800, Berlin 1957.
Isti: Der Philantropismus als Erziehungsbewegung, v: Pädagogik, 3, 1957, (Beiträge zur Geschichte  des Philantrophismus), 6–22. 
Schrauf, K.: Die Geschichte der Wiener Universität in ihren Grundzügen, Wien 1901.
Schreiber, J.: Die Tierärztliche Hochschule in Wien, Ihre Gründung, Geschichte, Lehrpläne und Gebäude, v: 200 Jahre Tierärztliche Hochschule in Wien, Festschrift, Wien 1968, 16–82.
Schrettinger, M.: Versuch eines vollständigen Lehrbuchs der Biblioteks-Wissenschaft, München 1809–1829.
Schroteler, J.: Die Erziehung in den Jesuiteninternaten des 16. Jahrhunderts, Freiburg im Breisgau 1940.
Schwarz, G.: Die philosophische Fakultät der  Universität Wien 1740–1800 unter besonderer Berücksichtigung der Humaniora, Wien 1966, (tipkopisna doktorska disertacija).
Schwendenwein, H.: Jesuitenuniversität und theologische Fakultät im Spannungsfeld zwischen Kirche und Staat, v: Tradition und Herausforderung, 400 Jahre Universität Graz, Graz 1985, 143–155.
Sellmaier, J.: Die Pädagogik des Jansenismus, Donauwörth 1932.
Slovenski biografski leksikon, I.– IV. knjiga (15 zv.), Ljubljana  1925–1991.
Smolik, M.: Kako so zidali semenišče v Ljubljani, v: Kronika, 7, 1959, 90–123.
Isti: Liturgika in pastoralka pri Slovencih, v: Bogoslovni vestnik, 40/1, 1980, 3–25.
Stefan, K.: Geschichte der Entstehung und Verwaltung der k.k. Studien-Bibliotek in Laibach, Laibach 1906.
Steska, V.: Collegium Carolinum Nobilium v Ljubljani, v: Izvestja  Muzejskega društva, 15, 1905, 153–162.
Isti.: Jezuitska šola v Ljubljani 1597–1773, v: Slovenski učitelj, 3, 1902, 145–149, 164–166. 
Stoeckius, H.: Forschungen zur Lebensordnung der Gesellschaft Jesu im 16. Jahrhundert, I, München 1910.
Stoiber, E.: Die Universität Wien von 1780 bis 1802, Wien 1979, (tipkopisna doktorska disertacija).
Strakosch-Graßmann, G.: Geschichte des österreichischen Unterrichtswesens, Wien 1905.
Stres, G.: Osnovna šola na Slovenskem pred 200 leti, v: Ob 200-letnici Splošne šolske naredbe, Razstava v Slovenskem šolskem muzeju v Ljubljani, Ljubljana 1974, 8–28.
Stručne dějiny University Karlovy, Praha 1964.
Szilas, L.: Die österreichische Jesuitenprovinz im Jahre 1773, Eine historisch-statistische Untersuchung, v: Archivum Historicum Societatis Jesu, 47, 1978, 97–158.
Thienen-Adlerflycht, C.: Wandlungen des österreichischen Studiensystems im Übergang vom 18. zum 19. Jahrhundert, v: Student und Hochschule im 19. Jahrhundert, Studien und Materialien ("Neunzehntes Jahrhundert" Forschungsunternehmen der Fritz Thyssen Stiftung, 19), Göttingen 1975, 27–49.
Timp, H.: Die Problematik "Klassenlehrer oder Fachlehrer" in den Gymnasialreformen von 1792–1849, (Beiträge zur Geschichte des österreichischen Bildungswesens, 1), Wien 1968.
Topf, M.: Die Aufhebung des Jesuitenordens in Oesterreich 1773, Wien 1929, (tipkopisna doktorska disertacija). 
Tradition und Herausforderung, 400 Jahre Universität Graz, Graz 1985.
Tremel, F.: 400 Jahre Akademisches Gymnasium in Graz, v: 400 Jahre Akademisches Gymnasium in Graz 1573–1973 (Festschrift), Graz 1973, 15–90.
Trotsenburg,  E. van:  Zur Geschichte der hohen Schulen in Klagenfurt, 300 Jahre gelehrter Unterricht, v: Zehn Jahre Universität Klagenfurt, Geschichte und Dokumentation, Klagenfurt 1980, 28–40.
Universität Salzburg 1622–1962–1972, Festschrift, Salzburg 1972.
Valenčič, V.: Ljubljanska učna stolica za kmetijstvo, v: Kronika, VIII/2, 1960, 91–98.
Isti: Zgodovina ljubljanskih uličnih imen, Ljubljana 1989.
Vicenzi, O.: Das Gymnasium,  Eine Chance für Europa, Wien, Köln, Graz 1983.
Vidmar, T.: »Obena deshela, ne meito ne gmaina, ne mogo pres hul … »,  Usoda protestantskih deželnih šol v Ljubljani, Celovcu in Gradcu, v: Šolska kronika, Zbornik za zgodovino šolstva in vzgoje, 9 (XXXIII), 2000, 9–27.
Vodopivec, P.: Predmarčna doba, v: Simpozij Prešernovi dnevi v Kranju ob 150-letnici smrti dr. Franceta Prešerna, Kranj 2000, 9–21.
Vodnik po fondih in zbirkah  Arhiva Republike Slovenije, I–III, Ljubljana 1999.
Wagner, H.: Der Höhepunkt des französischen Kultureinflusses in Österreich in der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts, v: Österreich in Geschichte und Literatur, 5, 1961, 507–516.
Wahlberg, W. E.: Wien und Göttingen, (Österreichische Blätter für Literatur und Kunst, 42), Wien 1855.
Walter, F.: Die zentrale Schulverwaltung in Österreich 1760–1848, v: Österreich in Geschichte und Literatur, 4, 1960, 263–282.
Isti: Österreichische Verfassungs- und Verwaltungsgeschichte von 1500–1955, (Veröffentlichungen der Kommission für neuere Geschichte Österreichs, 59),  Wien, Köln, Graz 1972.
Wandruszka, A.: Österreich und Italien im 18. Jahrhundert, (Österreich Archiv, Schriftenreihe des Arbeitskreises für österreichische Geschichte), Wien   1963.
Isti: Leopold II., Erzherzog von Österreich, Großherzog von Toskana, König von Ungarn und Böhmen,  römischer Kaiser, 2 Bde., Wien, München 1963–1965. 
Wangermann, E.: Aufklärung und staatsbürgerliche Erziehung, Gottfried van Swieten als Reformator des österreichischen Unterrichtswesens 1781–1791 (Österreich Archiv, Schriftenreihe des Instituts für Österreichkunde), Wien 1978.
Isti: From Joseph II. to the Jacobin Trials, Government Policy and Public Opinion in the Habsburg Dominions in the Period of the French Revolution. Oxford 1959.
Isti: Zur Frage der Kontinuität zwischen der theresianischen und josephinischen Reformen, v: Österreich im Europa der Aufklärung, Kontinuität und Zesur in Europa zur Zeit Maria Theresias und Josephs II., (hrsg. von R. G. Plaschka in G. Klingenstein), 2 Bde., Wien 1985, 943–954.
Wappler, A.: Geschichte der theologischen Fakultät der k.k. Universität zu Wien, Festschrift zur Jubelfeier ihres fünfhundertjährigen Bestehens, Wien 1884.
Weiling, F.: Die philosophische Lehranstalt in Brün (1808–1849) und die österreichische Bildungspolitik jener Zeit, Ihre Bedutung für die Entdeckertätigkeit Johann Gregor Mendels, v: Mitteilungen des Österreichischen Staatsarchivs, 35, Wien 1982, 111–133.
Wiesflecker, H.: Die Universität Graz in Vergangenheit und Gegenwart, v: Steiermärkische Landesregierung (Hrsg.), Die Steiermark, Land - Leute - Leistung, Graz 1971, 751–763.
Wilde, F. Haupttabele über den Zustand der Unterrichts–Anstalten im Herzogthume Krains, v: Mittheilungen des historischen Vereins für Krain 1860, Laibach 1860, 65–72.
Winter, E.: Frühaufklärung, Der Kampf gegen den Konfessionalismus in Mittel- und Osteuropa und die deutsch-slawische Bewegung, (Beiträge zur Geschichte des religiösen und wissenschaftlichen Denkens 6), Berlin 1966.
Isti: Josef II., Von den geistigen Quellen und letzten Beweggründen seiner Reformideen, (Darstellung aus dem Kultur- und Geistesleben Österreichs, 3), Wien 1946.
Wotke, K. (Hrsg.): Das Oesterreichische Gymnasium im Zeitalter Maria Theresias, (Monumenta Germaniae Paedagogica, XXX), Berlin 1905. 
Isti: Das österreichische Gymnasium unter Kaiser Franz, v: XIX. Jahresbericht der Österreichischen Gruppe der Gesellschaft für deutsche Erziehungs- und Schulgeschichte, Wien, Leipzig 1913, 1–22.
Isti: Die von der Studien-Revisions-Hofkommission (1797–1799) vorgeschlagene Reform der österreichischen Gymnasien, (Beiträge zur Österreichischen Erziehungs- und Schulgeschichte, 17), Wien,  Leipzig 1915.
Wurzbach, C. von: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich, enthaltend  die Lebensskizzen der denkwürdigen Personen, welche seit 1750 in den österreichischen Kronländern geboren wurden oder darin gelebt und gewirkt haben, Thl. 1–60, Wien 1856–1891.
Zgodovina narodov Jugoslavije, II, Ljubljana 1959.
Zgodovina Slovencev,  Ljubljana  1979.
Zwitter, F.: Linhartova doba, misel in delo, v: A. Linhart, Poskus zgodovine Kranjske in ostalih dežel južnih Slovanov Avstrije, 1–2, Ljubljana 1981, 303–350.
Isti: Višje šolstvo na Slovenskem do leta 1918. v: Petdeset let slovenske univerze v Ljubljani 1919–1969, Ljubljana 1969, 13–51.

12.  UPORABLJENE KRATICE

ÖSA-VA          Avstrijski državni arhiv (Österreichisches Staatsarchiv), Splošni
                     arhiv (Allgemeines Verwaltungarchiv), Dunaj
AS                 Arhiv Republike Slovenije, Ljubljana
AWU              Arhiv dunajske univerze (Archiv der Wiener Universität), Dunaj
HHStA            Dvorni arhiv (Haus-, Hof- und Staatsarchiv), Dunaj
NM                 Narodni muzej, Ljubljana
NŠAL              Nadškofijski arhiv Ljubljana
NUK               Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana
SŠM               Slovenski šolski muzej, Ljubljana
ZAL-Lj.           Zgodovinski arhiv Ljubljana, Ljubljana

13.  KAZALO OSEBNIH IMEN
(Imena avtorjev literature in imena iz prilog niso zajeta.)
Ackermann, Leopold, 181
Akvinski, Tomaž, 38, 72
Albrecht, Andrej, 89
Alvarez, Emanuel, 23
Amschel, Anton, 77, 80
Appeltauer, Ignatius, 153
Aristotel, 35, 37, 72
Auersperg, Adolf Alojz grof, 78
Ažbe, Urban, 89
Balant /Walland/, Jožef, 85, 89, 140, 172, 183
Barbo, Jobst Weikard grof, 75, 204
Barth–Barthenheim, J. L., 16
Bernt, Joseph, 167, 169
Biatzowsky, Ivan Nepomuk, 162, 163
Birkenstock, Johann Melchior, 72
Bischoff, Gottlieb Wilhelm, 156
Bleiweis, Janez, 162, 198, 199
Blumenbach, Johann Friedrich, 154
Boer, Lucas Johann, 167
Bohorič, Adam, 69
Napoleon I. (1769-1821), 77, 84, 172
Bonitz, Hermann, 102, 197, 218
Brand, Jakob, 151
Brigido, Pompejus, 76
Budina, Lenart, 68, 69
Burger, Johann, 155
Burger, Luka, 135, 172, 190
Chelius, Maximilian Joseph, 167, 169
Ciceron, 23, 25
Cigale, Matej, 200
Čop, Matija, 6, 136, 190, 205, 206, 207, 242
Dagarin, Jožef, 178
Dannenmayer, Mathias, 180
Debellak, Primož, 121
Debevec, Janez, 183
Demosten, 25
Dimitz, Janez, 121
Doettler, Remigius, 153
Dolinar, Jurij, 91, 172, 178
Dollar, Jurij, 189, 190
Dollhopff, Jožef, 76
Eble, Burcard, 168
Eger, Friedrich von, 99
Eisler, Jurij, 189
Endlicher, Stephan Ladislaus, 157
Engelbrecht, Helmuth, 12, 34
Engelmann, Jurij, 121
Erberg, Bernhard Ferdinand, 75
Erlach, Tomaž, 121
Ettinghausen, Andreas von, 138
Evklid, 231
Exner, Franz Seraphin, 54, 56, 138, 139, 197, 200
Eybel, Joseph, 182
Felbiger, Johann Ignaz von, 46, 47, 59, 225
Ferdinand I. (1503-1564), rim.-nem. cesar, 19
Ferdinand I. (1793-1875), avstr. cesar, 30, 132, 186
Ferdinand II. (1578-1637) rim.-nem. cesar, 31
Feuchtersleben, Ernest Freiherr von, 200
Fikelscherer, Franz, 158, 162
Fluck, Jožef, 233
Föderer, Ignac, 149
Fornasari, Andreas Joseph, 155
Franc II. (I.) (1768-1835), rim.-nem. cesar / avstr. cesar, 52, 65, 83, 124, 130, 132, 171, 173, 176, 202
Frank, Friderik Anton, 190
Frint, Jakob, 155
Frischlin, Nikodem, 69, 70
Gasperi, Giovanni Battista (Johann Baptist), 44
Gerbetz, Karl Maks, 121
Giell, Janez, 76
Glavatitz, Gašper, 121
Globočnik, Jožef, 190
Gollmayer, Jurij, 121, 172
Gradiški, Faust, 162
Graf, Cajetan, 170
Grafenauer, Ivan, 142
Gregor XIII. (1572-1585), papež, 41
Gretser, Jakob, 24
Grossauer, Georg, 100, 170
Gruber, Anton, 82, 134
Gruber, Gabriel, 75, 76
Hacquet, Baltazar, 158
Hännle, Josef, 170
Hartmann, Carl Philipp, 168
Haymann, Anton Jožef, 158
Heinrich, Franc Ksaver, 190
Helvetius, 205
Henkel, Johann Friedrich, 167
Herberstein, Karel Janez, ljubljanski škof, 77
Heß, Ignaz Mathias, 47
Hladnik, Franc, 141, 163, 189, 190, 204
Hohenwart, Bernard grof, 76
Horacij, 24
Horn, Johann Philipp, 168, 169
Host, Nicolaus Thomas, 156
Hotschewar, Valentin, 149
Hren, Tomaž, 71
Hübner, Jožef, 78
Humboldt, Wilhelm von, 56
Hunčovski (Hunczovski), Johann, 167
Hyrtel, Joseph, 157
Ickstatt, Johann Adam von, 60
Jahn, Johann, 181
Japelj, Jurij, 204
Jell, Martin, 77
Jellinzig, Mihael, 177
Jelovšek, Anton von Fichtenau, 85, 89
Jelovšek, Franc, 179
Jenkensheim, H. Jenko von, 187
Jenko, Jožef, 134
Jerin, Urban, 178, 179, 183
Jerouschegg, Luka, 121
Jeunikar, Anton, 162, 276, 277
Jožef II. (1741-1790), rim.-nem. cesar, 47, 49, 52, 53, 57, 61, 62, 63, 66, 80, 81, 83, 99, 103, 117, 118, 120, 158, 161, 171, 183, 202
Justin, Matija, 121
kallister, Matija, 231
Kanizij, Peter, 30
Kant, Immanuel, 175
Karel Veliki, 175
Karel VI. (1685-1740), rim.-nem. cesar, 57, 76
Kastelliz, Matija, 149
Katzianer, Barbara, 121
Kaufman, Jožef, 75
Kern, Vinko, 158
Kersnik, Janez Krstnik, 145, 194
Kidrič, France, 9, 142, 183, 184
Klein, Antonius, 181
Klement XIV. (1769-1774), papež, 45
Klementini, Anton, 89, 184
Klimesch, Janez, 9
Klüpfl, Engelbert, 183
Knauer, Jakob von, 204
Koben, Martin, 170
Kogel, Karel Bernard, 89, 162
Konstantin I. Veliki, 175
Kopitar, Jernej, 155, 207
Kortschet, Blaž, 121
Kraskovitz, Nikolaj, 121
Krönn, Andrej, 121
Kucher, Johann, 123
Kvintilijan, 22
Lakner, Lovro, 121
Lang, Franz Innozenz, 52, 53, 54, 55
Leben, Matija, 179
Lehmann, Ernest, 194, 200
Lenaz, Jožef Jurij, 77, 78, 80
Lenkovitz, Jurij, 121
Leonhard, Johann Michael, 155, 183
Leopold II. (1747-1792), rim.-nem cesar, 49, 51, 57, 63, 64, 202, 203, 216, 223, 232, 243
Likawetz, Kalasanz Joseph, 150, 207
Linhart, Anton Tomaž, 81, 82, 202, 209, 222, 225, 233, 243
Lorenz, Martin, 52
Loyola, Ignacij, 19, 20, 71
Luscher, Jurij, 190
Maffei, Jožef, 75, 76, 79
Marenik, Luka, 121
Marija Terezija (1717-1780), avstr. vladarica, češ. in ogr. kraljica, 39, 41, 42, 43, 44, 45, 57, 151, 174, 202
Martinach, Luka, 190
Martini, Karl Anton Freiherr von, 50, 59, 61, 82, 154
Marx, Gratian, 46, 47, 48, 217, 219
Matoshek, Jan, 162, 167, 169
Mauritz, Jurij, 121
Mauss, Jožef, 135
Maximilian I. (1459-1519), rim.-nem. cesar, 31
Mayer, Aloys Michael, 167
Mažgon, Anton, 200
Melanchton, 24
Melik, Vasilij, 5, 10
Melzer, Anton, 158
Melzer, Fran, 158
Melzer, Raimund, 206
Mešutar, Andrej, 178
Metelko, Franc Serafim, 143, 144, 155, 183, 184, 194
Metternich, Clemens Lothar Wenzel, 91
Migazzi, Christoph Anton Graf von, kardinal-dunajski nadškof, 51, 180
Milde, Vincenz Eduard, 155
Montegnana, Polidor, 121
Mugerle, Baltazar, 121
Nathan, Leopold, 162
Nečasek, Janez, 9, 171
Neumann, Janez Filip, 134
Niethammer, Friedrich Immanuel, 56
Novak, Andrej, 77
Novak, Jožef, 80
Omerza, Daniel, 121
Omerza, Mihael, 121
Pachner, Bernard Eggenstorf, 158, 162
Paušek, Jurij, 89
Pavel III. (1534-1549), papež, 71
Peer, Karel, 203
Peeseneger, Franc, 189
Pehm, Joseph, 182
Peintner, Mihael, 121
Peithner, Johann Ritter von Lichtenfels, 155
Peitl, Joseph, 183
Pergen, Johann Anton Graf von, 44
Peterman, Matevž, 89
Pierz, Jurij, 121
Pillat, Gašper, 121
Pintar, Ignac, 198
Plankell, Krištof, 121
Pleteršnik, Maks, 9, 142
Pogačar, Janez Zlatoust, 179
Pogačnik, Franc, 77, 80, 170
Pogrietschnig, Janez, 75
Poklukar, Jožef, 5, 179, 185
Poklukar, Tomaž, 121
Polc, Janez, 218, 224 
Polec, Janko, 5, 10, 198
Prem, Franc, 135
Preschern, Ignac, 121
Preschern, Janez Bapt., 121
Prešeren, France, 6, 136, 242
Prigel, Šimen, 144
Prochaska, Georg, 167
Raab, Anton, 121
Raimann, Johann Nepomuk Edler von, 167, 169
RAsp, Ignaz, 92
Ratschk, Lovro, 121
Rautenstrauch, Franz Stephan, 61, 62, 173, 174, 175, 176, 226
Ravnikar, Matevž, 89, 123, 135, 140, 142, 172, 178
Rechberger, Georg, 182
Reichenberger, Andreas, 183, 184
Repitsch, Dominik, 121
Reyberger, Anton, 182
Rieger, Kristjan, 75, 76
Roitz, Franc, 121
Rokitansky, Karl, 157
Rosas, Anton Edler von, 169
Rosenberger, Ignac, 76
Rossett, Maks Anton pl., 121
Rottenhan, Heinrich Franz Graf von, 52, 65, 66, 132, 133
Rousseau, Jean Jacques, 205
Rudtorffer, Franz Xaver Edler von, 167
Rumpler, Tomaž Jurij, 121
Ruß, Valentin, 121
Santner, Adam, 121
Schager, Franz Adam, 121
Schaller, Jernej, 134
Schellenburg, Jakob von, 121
Schemerel, Jožef, 258
Scherer, Leonhard, 33
Scherer, Leopold Martin, 121
Schiffer, Franc, 162
Schifferer, Janez, 121
Schigur, Matevž, 121
Schilling, Janez Jakob, 204
Schlaker, Janez, 179
Schluga, Matjaž, 121
Schmidt, Vlado, 5, 11, 138, 141, 142
Schneditz, Janez Evangelist, 89
Schöttel, Jurij, 76
Schottl, Gregor, 75
Schottl, Janez, 75
Schrettinger, Martin, 206
Schrey, Jožef, 210
Schröckh, Johann Matthias, 180
Schroff, Carl Emanuel, 168
Schrötter, Franz Ferdinand, 61
Schultz, Leopold, 174
Schuppe, Maria Adam, 121
Scopoli, Giovanni Antonio, 156
Semen, Janez, 179
Sicherl, Jurij, 190
Skarl, Maks Heinrich, 121
Skerl, Jožef, 121
Skerpin, Friderik, 121
Skoda, Joseph, 157
Smolik, Marijan, 184, 185
Sonnenfels, Joseph Freiherr von, 49, 59, 98
Sorčan, Jakob, 77, 80
Sporer /Šporer/, Jurij Matija, 89, 198
Stapf, Ambrosius, 182
Staricha, Jakob, 121
Steidele, Johann Raphael, 167
Steinberg, Janez Andrej von, 121
Stoerck, Anton von, 158
Strakosch-Graßmann, Gustav, 11, 12
Suppan, Jurij, 121
Swieten, Gerard van, 57, 59, 62
Swieten, Gottfried van, 48, 49, 59, 62, 158, 232
Taufferer, Ignac von, 204, 210
Taufferer, Inocenc, 75
Tavčar, Janez, 71
Teifenbach, Tereza, 121
Terler, Peter, 170
Thaller, Janez, 121
Thallnitscher /Dolničer/, Janez Anton von Thalberg, 121
Thiersch, Friedrich, 56
Thun, Leo Graf von, 197
Töttinger, Jurij, 121
Trautmann, Leopold, 155
Treter, Johann, 170
Trubar, Primož, 69, 219
Tschokel, Anton, 93
Türkheim, Ludwig von, 192
Umeck, Karl, 149
Unger, Wilhelm, 15
Veith, Johann Emanuel, 168
Verbic, Janez, 162
Vergilij, 24
Vodnik, Valentin, 143, 167, 184, 189
Vogtberg, Johann Baptist Ritter von, 155
Voigt, Kristjan August, 158, 162
Voltaire, 205
Wattmann, Joseph, 158, 162
Weber, Janez Jobst, 121
Weischl, Andrej, 121
Weiss, Jože, 258
Weitenhiller, Fridrik, 121
Well, Wilhelm Edler von, 246
Wikosch, Martin Johann, 151
Wilde, Franz Xaver, 9, 82, 85, 89, 134, 187, 202, 203, 204, 205
Wildenow, Carl Ludwig, 156
Wisgril, Johann, 168
Wolf, Anton Alojzij, ljubljanski škof, 172, 182
Wolf, Christian von, 175
Wotke, Karl, 12, 46
Wulfen, Franz Ksaver, 75
Wurmbrand, Franc Jožef grof, 78
Zavašnik, Jurij, 179
Zeiser, Jurij, 121
Zenner, Franz Xaver, 185
Zhuber, Ivan pl. Okrog, 162
Ziegler, Franc, 77, 80
Zois, Žiga, 204, 206
Zupan, Jakob, 91, 178, 181
Zupan, Jurij, 89, 178, 184, 185
Zupančič, Anton, 189
Zwitter, Fran, 5, 10, 74, 171, 198

 

14.  SUMMARY

Lower university studies (semi-university educational institution) in Ljubljana in prior to March period (with the exception of French period of Illyrian Provinces) has not been historically presented yet. This monograph should - to a certain extent - contribute to a more complete historical insight into the educational institution frequented by Čop and Prešeren generation of students.   
In the introduction to the literature and sources the author underlines the fact that modern research works dealing with the history of education and school systems are based on the same methodological approaches as practised in history in general. Nevertheless the area of education demands - parallel to the historical and critical method - the development of an adequate education based research approaches. The process of the  investigation of the theme chosen was greatly influenced   by the fact that you can find no archive on the Ljubljana Lyceum and that the remains of it could be found in different locations, also abroad.
In the second part of the monograph the historical fundamentals of the Austrian semi-university studies and the institutions of the half-university character are dealt with into details. The renewal of the secondary and decentralised tertiary area of education in 16th and 17th century are focussed on, when the notion of studium, first of all used on the university level, has become frequently used also in secondary education. Grammar school was more and more understood as an independent preparatory level of for entering the academic studies, linked to the University in its basic structure.
Special attention has been paid to the educational work of Jesus Association, which, in the second half of the 16th and 17th and the beginning of the 18th century established a system of higher studies the large range of its colegiums and thus broke with the stagnation on the tertiary level of education and created a large basis for the development of studies.
In the continuation the author studies the process of changes affecting the system of secondary and tertiary education institutions in the second half of 18th century, undergoing the transition between tradition and innovation. The appearance of new vocational profiles opens the problem of scientific education. The contours of the concept of higher education system became quite visible, resulting in the spirit of the inherited Jesuit high schools (and its close connection with grammar schools) and in the organisation of the lyceum philosophical propaedeutics in Bavaria. The developed double track system of higher education: universities and lyceums (lower university studies without any right to give academic titles) remains the main characteristic of pre-March period tertiary education sector. The students were offered greater opportunity of studies choice: pure academic studies at Universities and more practice oriented, vocational lyceum studies in the provinces. 
The synchronic survey of educational institutions in Ljubljana until the end of the 18th century exposes especially the higher studies developed by Ljubljana Jesuit college in the 17th and the 18th century with theological and philosophical studies which – considering the content of courses - were completely identical with university studies at Jesuit universities but were not allowed to issue academic titles. Special attention had been paid to demographic reformatory spirit due to Tomaž Linhart influence also in Ljubljana secondary and tertiary education at the time of the emperor Leopold II.
In the central part of the research work the author focussed his attention to the description of the organisational characteristics of the Ljubljana Lyceum and the presentation of the programme (orientations) of studies. Different forms of management of the institution as a whole and its individual study branches are dealt into detail (for instance study consensus, study directorates, rector), regular tasks of professors, staff categories, etc. Separate part of the work deals with the students of Ljubljana Lyceum: admission and promotion in higher grades, study obligations, knowledge assessment, marking system, certificate system, study fees, scholarships system and scholarship (student institutions).
The presentation of individual branches of study (faculties) represents the core of this part of the thesis (philosophy, theology, medico-surgery) and covers the description of the process of studies, verified text books, used in Ljubljana, and subjects, lectured within individual study branches. The author underlines the tendencies of professors at Ljubljana Lyceum for the enlargement of the curricula prescribed in order to answer the demands of the Ljubljana tertiary studies to obtain the real  character of the University of Ljubljana. 
This scope of data is based on the preserved matrix of Ljubljana Lyceum, which enabled the author to illustrate the presentation with the statistical data of students involved in the studies in the pre March period; nevertheless the final data on the number of students and their social structure could only be provided on the basis of some additional documents which do exist but were not at the author’s disposal at the moment for instance the Report on the condition of study institutions).
The conclusion of the research work is the description of the Lyceum library and building, which was besides the Jesuit college the most prominent education institution in Ljubljana where all the activities described above were carried out. 
The establishment of Ljubljana Lyceum (semi-university studies) presents in the  pre-March period considerably broadened the opportunities of academic studies and decisively influenced the   Slovene national movement. Although this influence has not been  fully recognised yet, the Ljubljana Lyceum paved the way towards the establishment of the University of Ljubljana.  

15.  PRILOGE

15.1.  Upravljanje liceja

15.1.1.  Rektorji

1802 Balant /Walland/ Jožef
1807 Balant /Walland/ Jožef
1814 Balant /Walland/Jožef
1818 Klementini Anton
1819 Ravnikar Matevž
1820 Ažbe Urban
1821 Kogl Karel Bernard
1822 Ravnikar Matevž
1823 Ažbe Urban
1824 Schneditz Janez Evangelist
1825 Ravnikar Matevž
1826 Albrecht Andrej
1827 Schneditz Janez Evangelist
1828 Peterman Matevž
1829 Albrecht Andrej
1830 Schneditz Janez Evangelist
1831 Peterman Matevž
1832 Zupan Jurij
1833 Schneditz Janez Evangelist
1834 Peterman Matevž
1835 Zupan Jurij
1836 Schneditz Janez Evangelist
1840 Paušek /Pauschek/ Jurij
1841 Zupan Jurij
1842 Šporer /Sporer/ Jurij Matija
1843 Paušek /Pauschek/ Jurij
1844 Zupan Jurij
1845 Šporer /Sporer/ Jurij Matija
1846 Paušek /Pauschek/ Jurij
1847 Zupan Jurij
1848 Šporer /Sporer/ Jurij Matija

15.1.2.  Študijski konses

1802  Balant  /Walland/ Jožef  (predsednik),
         Dolinar Jurij (teologija),
         Bernik /Wernig/ Anton (mediko-kirurški študij),
         Gruber Anton (filozofski študij),
         Thanhauser Florian (gimnazija),
         Mulič Anton (normalka),
         Wilde Franc Xaver (Licejska biblioteka).

15.1.3.  Študijski direktorji

15.1.3.1.  Filozofski študij

1803–1808 Wilde Franc Xaver
1814–1827 Ravnikar Matevž
1828–1836 Peterman Matevž (prov.)
1837–1838 Čop /Tschopp/ Anton
1839–1848 Paušek /Pauschek/ Jurij

15.1.3.2.  Mediko-kirurški študij

1803–1805 Jelovšek Anton v. Fichtenau
1806  	nezasedeno
1807–1808 Kogl Karel Bernard
1814–1821 Kogl Karel Bernard
1822–1839 Schneditz Janez Evangelist
1840–1848 Šporer /Sporer/ Jurij Matija

15.1.3.3.  Teološki študij

1803–1808 Balant /Walland/ Jožef
1814 Balant /Walland/ Jožef

1815–1819 Klementini Anton
1820–1825 Ažbe Urban
1826–1830 Albrecht Andrej
1831  Zupan Jurij (proviz.)
1832–1848 Zupan Jurij

15.2.  Licejski učitelji (profesorji)

15.2.1.  Filozofski študij

Biatzowsky Ivan Nepomuk, prof., dr. medicine, mag. porodništva
Burger Luka, dr. teologije
Dagarin Jožef, prof.
Dorfmeister Vincenz
Eisler Jurij
Ficker Adolf, prof., dr. filozofije 
Fleischmann Andrej
Gollmayer Andrej, prof., dr. teologije 
Gruber Anton 
Gunz Leopold
Hladnik Franc de Paula, izr. prof. 
Hlubek Franc Ksaver, prof., dr. filozofije
Huber Franz
Hummel Karel, prof.
Jarc Anton, prof., dr. teologije
Jenko Jožef
Jerin Urban, prof.
Kek Jožef
Kersnik Janez Krstnik, prof.
Kleeman Johann Nepomuk, prof., dr. filozofije
Kos Jožef, prof.
Levc Ivan
Lieb Mihael
Lovšin Anton, prof.
Mauss Jožef,  prof.
Metelko Franc Ser., prof.
Neuman Janez Filip
Oblak Joachim
Paušek /Pauschek/ Jurij,  prof.
Peeseneger Franc, prof
Pertout Anton, prof.
Pinget Leopold, prof.
Pogačar Janez Zlatoust, prof., dr. teologije
Portelli Jakob, prof.
Prem Franc 
Ravnikar Matevž 
Rebič /Rebitsch/ Elija, prof.
Richter Franz Xaver Joseph, prof., bakalaver teologije
Schaffenrath Janez Nepomuk
Schaller Jernej, prof., dr. teologije in filozofije
Schubert Anton, prof., dr. medicine
Schulz Leopold Karel - Strasznicki, prof.
Zupan Jurij, prof.
Unger Viljem /Wilhelm/, prof., dr. filozofije in prava
Vest Jožef, prof.
Vodnik Valentin, prof.
Werner Karel, prof. 
Wilde Franz Xaver, prof., dr. filozofije

15.2.2.  Mediko-kirurški študij

Beck Franc
Biatzowsky Ivan Nepomuk, prof., dr. medicine, mag. porodništva
Binter Ignacij, prof. 
Bleiweis Janez, prof., dr. medicine
Fikelscherer Franz v. Löweneck, prof.
Höfler Ivan
Gaber Alojzij
Galovič Pavel
Germounig Ivan
Hafner Franc, dr. medicine, mag. porodništva
Höfler Johann
Hočevar Jakob
Hulnik Anton 
Jelovšek Anton v. Fichtenau 
Jelovšek Jožef
Jeunikar Anton, prof., dr. medicine
Kern Vincenz, prof.,  dr. medicine in kirurgije 
Kogel Karel Bernard, dr. medicine
Križaj Franc
Kušer Matevž
Laschan Ignacij, prof., dr. medicine 
Matošek Jan, prof., dr. kirurgije, mag. porodništva
Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Melzer Fran, dr. medicine, mag. kirurgije in porodništva
Melzer Rajmund, prof., dr. medicine in kirurgije
Meršol Matevž
Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Novak Andrej 
Oberster Karel, dr. medicine in kirurgije, mag. porodništva
Pachner Bernard Eggenstorf, prof., dr. medicine
Raunacher Karel
Ruprecht Ivan
Schiffer Franc, prof., dr. medicine 
Skopar Tomaž
Strojan Anton
Tičer Blaž
Tratnig Urban
Unterluggauer Jožef
Verne Ivan
Verbic Janez, prof., dr. medicine
Voigt Kristjan August, dr. medicine, mag. porodništva
Wattmann Joseph,  prof., dr. kirurgije 
Zhuber Ivan pl. Okrog, prof., dr. medicine

15.2.3.   Teološki študij

Albrecht Andrej
Balant /Walland/ Jožef
Burger Luka, dr. teologije
Dagarin Jožef, prof.
Dolinar Jurij, prof., dr. prava
Friedrich Tomaž
Gogola Jožef, prof. 
Gollmayer Andrej, prof., dr. teologije 
Jelovšek Franc, prof.
Jerin Urban, prof.
Karun Franc
Klančnik Simon, prof., dr. teologije 
Kos Jožef
Kosec Primož
Leben Matija, prof., dr. teologije 
Mešutar Andrej, prof.
Paik Martin 
Pogačar Janez Zlatoust, prof., dr. teologije
Poklukar Janez
Poklukar Jožef, prof.
Polc Janez, prof., dr. teologije
Praprotnik Jakob
Ravnikar Matevž, prof.
Rozman Jožef
Šlaker /Šlakar/ Janez Nepomuk 
Semen Janez, prof., dr. teologije
Tauses Andrej
Tušar Jurij
Vidmar Jernej, dr. teologije
Zavašnik Jurij 
Zupan Jurij, prof.
Zupan Jakob, prof.,  dr. teologije 

15.3.	Seznami predavanj

15.3.1.	Filozofski študij

1802
Logika, metafizika in praktična filozofija: Wilde Franz (Wilde Franz Xaver) 
Matematika: Gruber Anton 
Fizika: Schaller Barhthelmä (Schaller Jernej), dr. teologije in filozofije

1803
Logika, metafizika in praktična filozofija: Wilde Franz (Wilde Franz Xaver)
Matematika: Gruber Anton
Fizika: Schaller Barhthelmä (Schaller Jernej), dr. teologije in filozofije
Matematika: nezasedena

1804
Teoretična in praktična filozofija: Wilde Franz (Wilde Franz Xaver)
Fizika: Neumann Johann Philipp (Neuman Janez Filip)
Elementarna in uporabna matematika: Jenko Joseph (Jenko Jožef)

1806
Veroznanstvo, nedeljski pridigar (exhortator academicus): Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž)
Teoretična in praktična filozofija: Wilde Franz (Wilde Franz Xaver) 
Fizika: Neumann Johann Philipp (Neuman Janez Filip)
Elementarna in uporabna matematika: Jenko Joseph (Jenko Jožef)

1807
Veroznanstvo, nedeljski pridigar (exhortator academicus): Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž)
Teoretična in praktična filozofija: Wilde Franz (Wilde Franz Xaver)
Fizika: Prem Franc, (prov.)
Splošna zgodovina: Mauss Joseph (Mauss Jožef), prof.
Elementarna in uporabna matematika: Jenko Jožef
Grščina: Burger Lukas (Burger Luka), dr. teologije

1808
Veroznanstvo, nedeljski pridigar (exhortator academicus): Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž)
Teoretična in praktična filozofija: Wilde Franz (Wilde Franz Xaver)
Fizika: Prem Franc, (prov.)
Splošna zgodovina: Lieb Michael (Lieb Mihael)
Elementarna in uporabna matematika: Jenko Jožef
Grščina: Burger Lukas (Burger Luka), dr. teologije

1809
Veroznanstvo, nedeljski pridigar (exhortator academicus): Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž)
Teoretična in praktična filozofija: Wilde Franz (Wilde Franz Xaver)
Fizika: Prem Franc, (prov.)
Splošna zgodovina: Lieb Michael (Lieb Mihael)
Elementarna in uporabna matematika: Jenko Jožef
Grščina: Burger Lukas (Burger Luka), dr. teologije

1814
Verouk (veroznanstvo), nedeljski pridigar (exhortator academicus): Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Teoretična in praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Elementarna in uporabna matematika: Gunz Leopold, prof., (prov.)
Splošna zgodovina: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula), (prov.)
Grščina: Gunz Leopold, prof., suplent

1815
Verouk (veroznanstvo), nedeljski pridigar (exhortator academicus): Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Teoretična in praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof., (prov.)
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Elementarna matematika: Gunz Leopold, prof., (prov.)
Splošna zgodovina: Eisler Georg (Eisler Jurij), suplent
Grščina: Jerin Urban, prof., suplent
Italijanščina: Vodnik Valentin, (prov.)
Francoščina: Pinget Leopold, prof.

1816
Verouk (veroznanstvo): Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Teoretična in praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof., (prov.)
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Elementarna matematika: Gunz Leopold, prof.
Splošna zgodovina: Eisler Georg (Eisler Jurij), suplent
Grščina: Jerin Urban, prof., suplent; Peeseneger Franz (Peeseneger Franc), prof.
Italijanščina: Vodnik Valentin, (prov.)
Pedagogika: Jerin Urban, prof.

1817
Verouk (veroznanstvo): Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.; Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof., (prov.)
Teoretična in praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Matematika: Gunz Leopold, prof.
Splošna zgodovina: Richter Franz Xaver Joseph (Richter Franc Ksaver Jožef), prof., bakalaver teologije
Grščina: Peeseneger Franz (Peeseneger Franc), prof.; Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Pedagogika: Jerin Urban, prof.
Poljedelstvo: Werner Carl (Werner Karel), prof.
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina: Vodnik Valentin, prof., (prov.)

1818
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Matematika: Gunz Leopold, prof.
Splošna zgodovina: Richter Franz Xaver Joseph (Richter Franc Ksaver Jožef), prof., bakalaver teologije
Teoretična in praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Grščina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Pedagogika: Jerin Urban, prof.
Poljedelstvo: Werner Carl (Werner Karel), prof.
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina: Vodnik Valentin, prof., (prov.)
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula)

1819
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Matematika: Gunz Leopold, prof.
Splošna zgodovina: Richter Franz Xaver Joseph (Richter Franc Ksaver Jožef), prof., bakalaver teologije
Teoretična in praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Grška filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Pedagogika: Jerin Urban, prof.
Poljedelstvo: Werner Carl (Werner Karel), prof.
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula)
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Risarska šola
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik

1820
Verouk (veroznanstvo), exhortator academicus: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof., suplent 
Splošna zgodovina: Richter Franz Xaver Joseph (Richter Franc Ksaver Jožef), prof., bakalaver teologije
Teoretična in praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Grška filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Pedagogika: Jerin Urban, prof.
Poljedelstvo: Werner Carl (Werner Karel), prof.
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof., suplent 
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula)
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Risarska šola
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik

1821
Verouk (veroznanstvo), exhortator academicus: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof., suplent 
Splošna zgodovina: Richter Franz Xaver Joseph (Richter Franc Ksaver Jožef), prof., bakalaver teologije
Teoretična in praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Grška filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Pedagogika: Jerin Urban, prof.
Poljedelstvo: Werner Carl (Werner Karel), prof.
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula)
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Risarska šola
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik

1822
Verouk (veroznanstvo), exhortator academicus: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof., 
Matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof., suplent 
Splošna zgodovina: Richter Franz Xaver Joseph (Richter Franc Ksaver Jožef), prof., bakalaver teologije
Teoretična in praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Grška filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Pedagogika: Jerin Urban, prof.
Poljedelstvo: Werner Carl (Werner Karel), prof.
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Grška filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula)
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Risarska šola
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik

1823
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Georg (Paušek Jurij),  prof.
Praktična filozofija: Pauschek Georg (Paušek Jurij),  prof.
Čista matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof., suplent  
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Splošna zgodovina: Richter Franz Xaver Joseph (Richter Franc Ksaver Jožef), prof., bakalaver teologije
Grška filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Vest v. Joseph (Vest Jožef), prof.
Pedagogika: Jerin Urban, prof.
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula)
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Risarska šola
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik

1824
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij), prof.
Praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij), prof.
Čista matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof., suplent 
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Splošna zgodovina: Richter Franz Xaver Joseph (Richter Franc Ksaver Jožef), prof., bakalaver teologije
Grška filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Vest v. Joseph (Vest Jožef), prof.
Pedagogika: Jerin Urban, prof.
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula)
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Risarska šola
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik

1825
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Elementarna matematika: Louschin Anton (Lovšin Anton), prof., suplent
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik) 
Uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof., suplent
Naravoslovje: Vest v. Joseph (Vest Jožef), prof. 
Splošna zgodovina: Pauschek Jurij (Paušek Jurij), prof., suplent 
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Vest v. Joseph (Vest  Jožef), prof.
Pedagogika: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula)
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1826
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Elementarna matematika: Louschin Anton (Lovšin Anton), prof., suplent 
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof., suplent 
Naravoslovje: Vest v. Joseph (Vest Jožef), prof. 
Splošna zgodovina: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof., suplent
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Vest  v. Joseph (Vest  Jožef), prof.
Pedagogika: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula)
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1827
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Moralna filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Elementarna  matematika: Kek Joseph (Kek Jožef), suplent 
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Naravoslovje: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Splošna zgodovina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof., suplent
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Vest v. Joseph (Vest Jožef), prof.
Pedagogika: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula)
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1828
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Moralna filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Elementarna  matematika: Schulz Edler Leopold v. Straßnicki (Schulz Leopold Karel - Strasznicki), prof.
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Naravoslovje: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Splošna zgodovina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Vest v. Joseph (Vest Jožef), prof.
Pedagogika: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof., suplent
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula), izred. prof.
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1829
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Moralna filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Elementarna  matematika: Schulz Edler Leopold v. Straßnicki (Schulz Leopold Karel - Strasznicki), prof.
Uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik)
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Naravoslovje: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prov. prof.
Splošna zgodovina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Vest v. Joseph (Vest Jožef), prof.
Pedagogika: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof., suplent
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula), izred. prof.
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1830
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Praktična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Moralna filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Elementarna  matematika: Schulz Edler Leopold v. Straßnicki (Schulz Leopold Karel - Strasznicki), prof.
Uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Naravoslovje: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Splošna zgodovina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Vest v. Joseph (Vest Jožef), prof.
Pedagogika: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof., suplent
Slovanska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula), izred. prof.
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1831
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Moralna filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Elementarna  matematika: Schulz Edler Leopold v. Strasznicki (Schulz Leopold Karel - Strasznicki), prof.
Fizika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Naravoslovje: Vest v. Joseph (Vest  Jožef), prof.
Splošna zgodovina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prov. prof.
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Vest v. Joseph (Vest  Jožef), prof.
Pedagogika: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof., suplent 
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula), izred. prof.
Višja matematika: Schulz Edler Leopold v. Strasznicki (Schulz Leopold Karel - Strasznicki), prof.
Popularna astronomija: Schulz Edler Leopold v. Strasznicki (Schulz Leopold Karel -
Strasznicki), prof.
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1832
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Moralna filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Elementarna  matematika: Schulz Edler Leopold v. Strasznicki (Schulz Leopold Karel - Strasznicki), prof.
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Naravoslovje: Vest v. Joseph (Vest Jožef), prof.
Splošna zgodovina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Vest v. Joseph (Vest Jožef), prof.
Pedagogika: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof., suplent 
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula), izred. prof.
Višja matematika: Schulz Edler Leopold v. Strasznicki (Schulz Leopold Karel - Strasznicki), prof.
Popularna astronomija: Schulz Edler Leopold v. Strasznicki (Schulz Leopold Karel -Strasznicki), prof.
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1833
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Moralna filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Elementarna  matematika: Schulz Edler Leopold v. Strasznicki (Schulz Leopold Karel - Strasznicki), prof.
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Naravoslovje: Vest v. Joseph (Vest Jožef), prof.
Splošna zgodovina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Vest v. Joseph (Vest Jožef), prof.
Pedagogika: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof. 
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula), izred. prof.
Višja matematika: Schulz Edler Leopold v. Strasznicki (Schulz Leopold Karel - Strasznicki), prof.
Popularna astronomija: Schulz Edler Leopold v. Strasznicki (Schulz Leopold Karel -Strasznicki), prof.
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1834
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Moralna filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Elementarna  matematika: Schulz Edler Leopold v. Strasznicki (Schulz Leopold Karel - Strasznicki), prof.
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Naravoslovje: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Splošna zgodovina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. Pedagogika: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof. 
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Portelli Jacob (Portelli Jakob), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula), izred. prof.
Višja matematika: Schulz Edler Leopold v. Strasznicki (Schulz Leopold Karel - Strasznicki), prof.
Popularna astronomija: Schulz Edler Leopold v. Strasznicki (Schulz Leopold Karel -Strasznicki), prof.
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1835
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Moralna filozofija: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof.
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof., dr. filozofije 
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Naravoslovje: Hlubek Franz (Hlubek Franc Ksaver), prof.
Splošna zgodovina: Hlubek Franz (Hlubek Franc Ksaver), prof.
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Hlubek Franz (Hlubek Franc Ksaver), prof.
Pedagogika: Pauschek Jurij (Paušek Jurij),  prof., suplent 
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Botanika: Hladnik Franz (Hladnik Franc de Paula), izred. prof.
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1836
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof., dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Naravoslovje: Hlubek Franz (Hlubek Franc Ksaver), prof., dr. filozofije
Splošna zgodovina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Hlubek Franz (Hlubek Franc Ksaver), prof., dr. filozofije
Pedagogika: Gollmayer Andreas (Gollmayer Andrej), dr. teologije, suplent
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija),  prof., suplent
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), izred. prof., dr. medicine, mag. porodništva
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1837
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof., dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Naravoslovje: Hlubek Franz (Hlubek Franc Ksaver), prof., dr. filozofije
Splošna zgodovina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof. 
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Hlubek Franz (Hlubek Franc Ksaver), prof., dr. filozofije
Pedagogika: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof., suplent
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina: Pertout Anton, prof.
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), izred. prof., dr. medicine, mag. porodništva
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1838
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof., dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Naravoslovje: Hlubek Franz (Hlubek Franc Ksaver), prof.,  dr. filozofije
Splošna zgodovina: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof.
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Hlubek Franz (Hlubek Franc Ksaver), prof., dr. filozofije
Pedagogika: Rebitsch Elias (Rebič  Elija), prof., suplent
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina: Pertout Anton, prof.
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), izred. prof., dr. medicine, mag. Porodništva

Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1839
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof., dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: nezasedena
Naravoslovje: Hlubek Franz (Hlubek Franc Ksaver), prof., dr. filozofije
Splošna zgodovina: nezsedena
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Hlubek Franz (Hlubek Franc Ksaver), prof., dr. filozofije
Pedagogika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije, suplent
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina: Pertout Anton, prof.
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), izred. prof., dr. medicine, mag. porodništva
Risanje:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Dorfmeister Vincenz (Dorfmeister Vincenc)
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1840
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof., dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Ficker Adolph (Ficker Adolf), prof., dr. filozofije
Naravoslovje: nezsedeno
Splošna zgodovina: Ficker Adolph (Ficker Adolf), prof., dr. filozofije
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: nezasedeno
Pedagogika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), dr. teologije, suplent
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina: Pertout Anton, prof.
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), izred. prof., dr. medicine, mag. porodništva
Risanje:
Leuz Johann (Levc Ivan), suplent
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Risarska šola:
Leuz Johann (Levc Ivan), suplent
Schaffenrath Johann (Schaffenrath Janez Nepomuk), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1841
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof., dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Latinska filologija: Ficker Adolf, prof., dr. filozofije
Splošna zgodovina: Ficker Adolf, prof., dr. filozofije
Naravoslovje: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Pedagogika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije, suplent
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Pertout Anton, prof.
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Risanje:
Huber Franz (Huber Franc)
Mesto pomočnika: nezasedeno
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1842
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem),  prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof.,  dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Latinska filologija: Ficker Adolf, prof., dr. filozofije
Splošna zgodovina: Ficker Adolf, prof., dr. filozofije
Naravoslovje: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Pedagogika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije, suplent
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Pertout Anton, prof.
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Risanje:
Huber Franz (Huber Franc)
Mesto pomočnika: nezasedeno
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1843
Verouk (veroznanstvo): Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof.,  dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Latinska filologija: Ficker Adolf, prof., dr. filozofije
Splošna zgodovina: Ficker Adolf, prof., dr. filozofije
Naravoslovje: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Pedagogika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije, suplent
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Pertout Anton, prof.
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Risanje:
Huber Franz (Huber Franc)
Oblak Joachim (Oblak Joahim), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1844
Verouk (veroznanstvo): Jarz Anton (Jarc Anton), prof., dr. teologije
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof., dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Latinska filologija: nezasedeno
Splošna zgodovina: nezasedeno
Naravoslovje: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Pedagogika: Jarz Anton (Jarc Anton), prof., dr. teologije
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Pertout Anton, prof.
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva 
Risanje:
Huber Franz (Huber Franc)
Oblak Joachim (Oblak Joahim), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.

1845
Verouk (veroznanstvo): Jarz Anton (Jarc Anton), prof., dr. teologije
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof., dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava, suplent
Naravoslovje: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Splošna zgodovina: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava, suplent
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Pedagogika: Jarz Anton (Jarc Anton), dr. teologije
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina: Pertout Anton, prof.
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Risanje:
Huber Franz (Huber Franc)
Oblak Joachim (Oblak Joahim), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Botanični vrt
Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva, predstojnik
Fleischmann Andrej, vrtnar

1846
Verouk (veroznanstvo): Jarz Anton (Jarc Anton), dr. teologije
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Zgodovina filozofije: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof., dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Kleeman Johann Nepomuk, prof., dr. filozofije
Naravoslovje: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Splošna zgodovina: Kleeman Johann Nep., prof., dr. filozofije
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Pedagogika: Jarz Anton (Jarc Anton), prof., dr. teologije
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina: Pertout Anton, prof.
Francoščina: Pertout Anton, prof.
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Risanje:
Huber Franz (Huber Franc)
Oblak Joachim (Oblak Joahim), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Botanični vrt
Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva, predstojnik
Fleischmann Andrej, vrtnar

1847
Verouk (veroznanstvo): Jarz Anton (Jarc Anton), prof., dr. teologije
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), prof., dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Latinska filologija: Kleeman Johann Nepomuk, prof., dr. filozofije
Splošna zgodovina: Kleeman Johann Nepomuk, prof., dr. filozofije
Naravoslovje: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Pedagogika: Jarz Anton (Jarc Anton), prof., dr. teologije
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina z literaturo: Pertout Anton, prof.
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Risanje:
Huber Franz (Huber Franc)
Oblak Joachim (Oblak Joahim), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Botanični vrt
Fleischmann Andrej, vrtnar

1848
Verouk (veroznanstvo): Jarz Anton (Jarc Anton), dr. teologije
Teoretična filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Moralna filozofija: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Zgodovina filozofije: Unger Wilhelm (Unger Viljem), prof., dr. filozofije in prava
Elementarna  matematika: Hummel Carl (Hummel Karel), dr. filozofije
Fizika in uporabna matematika: Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof. 
Latinska filologija: Kleeman Johann Nep., prof., dr. filozofije
Naravoslovje: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Splošna zgodovina: Kleeman Johann Nep., prof., dr. filozofije
Izredna predavanja
Racionalno poljedelstvo: Schubert Anton, prof., dr. medicine
Pedagogika: Jarz (Jarc) Anton, dr. teologije
Slovenska filologija: Metelko Franz (Metelko Franc Ser.), prof.
Italijanščina: Pertout Anton, prof.
Francoščina: Pertout Anton, prof.
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Risanje:
Huber Franz (Huber Franc)
Oblak Joachim (Oblak Joahim), pomočnik
Obrtno-industrijska šola
Kersnick Johann Bapt. (Kersnik Janez Krstnik), prof.
Botanični vrt
Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, predstojnik
Fleischmann Andrej, vrtnar

15.3.2.  Mediko-kirurški študij

1802
Kirurgija, anatomija, porodništvo: Kern Vinzenz (Kern Vincenc), dr. medicine in kirurgije
Fiziologija in veterina: Kogel Karel Bernard, dr. medicine

1803
Interna: Jellouscheg Anton (Jelovšek Anton v. Fichtenau), dr. medicine
Kirurgija, anatomija, porodništvo: Kern Vinzenz (Kern Vincenc), dr. medicine in kirurgije
Nauk o boleznih in veterina: Kogel Karel Bernard, dr. medicine

1804
Interna: Jellouscheg Anton (Jelovšek Anton v. Fichtenau), dr. medicine 
Kirurgija, anatomija, porodništvo: Kern Vinzenz (Kern Vincenz), dr. medicine in kirurgije
Nauk o boleznih in veterina: Kogel Karel Bernard, dr. medicine

1806
Nauk o boleznih in veterina: Kogel Karel Bernard, dr. medicine
Kirurgija in porodništvo: Melzer Franz (Melzer Fran), dr. medicine, mag. kirurgije in porodništva
Anatomija in fiziologija: Melzer Anton, mag. kirurgije in porodništva

1807
Teoretični in praktični medicinsko-kirurški pouk in posebna terapija: nezasedena
Stolica za veterino: nezasedena
Kirurgija in porodništvo: Melzer Franz (Melzer Fran), dr. medicine, mag. kirurgije in
porodništva
Anatomija in fiziologija: Melzer Anton, mag. kirurgije in porodništva

1814
Uvod v kirurški študij: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Anatomija in fiziologija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretična in praktična kirurgija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva, suplent
Teoretična in praktična medicina: Jeuniker Anton (Jeunikar Anton), prof., dr. medicine 
Porodništvo: Melzer Anton, mag. kirurgije in porodništva , suplent
Veterina: nezasedena
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine

1815
Uvod v kirurški študij: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Anatomija in fiziologija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretična in praktična kirurgija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva, suplent
Teoretična in praktična medicina: Jeuniker Anton (Jeunikar Anton), prof., dr. medicine 
Porodništvo: Melzer Anton, mag. kirurgije in porodništva , suplent
Veterina: nezasedena
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine

1816
Uvod v kirurški študij: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Anatomija in fiziologija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretična in praktična kirurgija: Wattmann Joseph,  prof., dr. kirurgije 
Teoretična in praktična medicina: Jeuniker Anton (Jeunikar Anton), prof., dr. medicine 
Porodništvo: Matoschek Johann (Matoušek Jan), prof., dr. kirurgije, mag. porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine

1817
Uvod v kirurški študij: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Anatomija in fiziologija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretična in praktična kirurgija: Wattmann Joseph,  prof., dr. kirurgije 
Teoretična in praktična medicina: Jeuniker Anton (Jeunikar Anton), prof., dr. medicine 
Porodništvo: Matoschek Johann (Matoušek Jan), prof., dr. kirurgije, mag. porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine

1818
Uvod v kirurški študij: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Anatomija in fiziologija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretična in praktična kirurgija: Wattmann Joseph,  prof., dr. kirurgije 
Teoretična in praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine 
Porodništvo: Matoschek Johann (Matoušek Jan), prof., dr. kirurgije, mag. porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine

1819
Uvod v kirurški študij - enciklopedični pregled: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Uvod v kirurški študij - teoretična kirurgija (splošna in posebna patologija zunanjih bolezni): Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof. 
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Fiziologija: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično porodništvo: Matoschek Johann (Matoušek Jan), prof., dr. kirurgije, mag. porodništva
Materia medica et chirurgica, dietetika in navodila za pisanje receptov: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine, suplent
Nauk o kirurškem obvezovanju in kirurških instrumentih: Fikelscherer Franz v. Löweneck, prof.
Posebna terapija notranjih bolezni in praktični pouk notranjih bolezni: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Nauk o kirurških operacijah s popolno predstavitvijo na živih in mrtvih, praktične kirurške vaje ob bolniški postelji: Fikelscherer Franz v. Löweneck, prof.
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola
Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), dr. medicine,  asistent
Germounigg Johann (Germounig Ivan), ranocelnik, asistent

1820
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Veterina in sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična in praktična kirurgija: Fikelscherer Franz v. Löweneck, prof.
Teoretično in praktično porodništvo: nezasedeno
Teoretična in praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola
Hotschewar Jakob (Hočevar Jakob), asistent
Germounigg Johann (Germounig Ivan), ranocelnik, asistent

1821
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Veterina in sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična in praktična kirurgija: Fikelscherer Franz v. Löweneck, prof.
Teoretično in praktično porodništvo: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva, suplent
Teoretična in praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola
Hotschewar Jakob (Hočevar Jakob), asistent
Germounigg Johann (Germounig Ivan), ranocelnik, asistent

1822
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Veterina in sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična kirurgija: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof., suplent
Praktična kirurgija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva, suplent
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Teoretična in praktična medicina: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola
Hotschewar Jakob (Hočevar Jakob), asistent
Germounigg Johann (Germounig Ivan), ranocelnik, asistent

1823
Uvod v kirurški študij - enciklopedični pregled: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Uvod v kirurški študij - teoretična kirurgija (splošna in posebna patologija zunanjih bolezni): Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.,  suplent
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Fiziologija: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Materia medica et chirurgica, dietetika in navodila za pisanje receptov: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Nauk o kirurškem obvezovanju in kirurških instrumentih: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Posebna terapija notranjih bolezni in praktični pouk notranjih bolezni: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Nauk o kirurških operacijah s popolno predstavitvijo na živih in mrtvih, praktične kirurške vaje ob bolniški postelji: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva, suplent
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola
Höfler Johann (Höfler Ivan), asistent
Galovich Paul (Galovič Pavel), asistent

1824
Uvod v kirurški študij kot enciklopedični pregled: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Uvod v kirurški študij - teoretična kirurgija (splošna in posebna patologija zunanjih bolezni): Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof., suplent
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Fiziologija: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Materia medica et chirurgica, dietetika in navodila za pisanje receptov: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Nauk o kirurškem obvezovanju in kirurških instrumentih: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Posebna terapija notranjih bolezni in praktični pouk ob bolniški postelji: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Nauk o kirurških operacijah s popolno predstavitvijo na živih in mrtvih, praktične kirurške vaje ob bolniški postelji: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva, suplent
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola
Hotschevar Jacob (Hočevar Jakob), asistent
Strojan Anton, asistent

1825
Uvod v kirurški študij - enciklopedični pregled: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in  porodništva
Uvod v kirurški študij - teoretična kirurgija (splošna in posebna patologija zunanjih bolezni): Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Fiziologija: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Materia medica et chirurgica, dietetika in navodila za pisanje receptov: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Nauk o kirurškem obvezovanju in kirurških instrumentih: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Posebna terapija notranjih bolezni in praktični pouk ob bolniški postelji: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Nauk o kirurških operacijah s popolno predstavitvijo na živih in mrtvih, praktične kirurške vaje ob bolniški postelji: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva, suplent
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola
Trattnig Urban (Tratnig Urban), asistent
Skoppar Thomas (Skopar Tomaž), asistent

1826
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine 
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Teoretična in praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola
Skopar Thomas (Skopar Tomaž)

1827
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična in praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola
Kuscher Mathäus (Kušer Matevž), ranocelnik in porodničar, kirurški asistent
Unterluggauer Joseph (Unterluggauer Jožef), ranocelnik in porodničar, medicinski asistent

1828
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična in praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola
Kuscher Mathäus (Kušer Matevž), ranocelnik in porodničar, kirurški asistent
Unterluggauer Joseph (Unterluggauer Jožef), ranocelnik in porodničar, medicinski asistent

1829
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična in praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola
Unterluggauer Joseph (Unterluggauer Jožef), ranocelnik in porodničar, medicinski asistent
Novack Andreas (Novak Andrej), asistent

1830
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična in praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine 
Klinična šola
Hullnig Anton (Hulnik Anton), asistent
Novack Andreas (Novak Andrej), asistent

1831
Uvod v kirurški študij - enciklopedični pregled: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Uvod v kirurški študij - teoretična kirurgija (splošna in posebna patologija zunanjih bolezni): Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Fiziologija: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Materia medica et chirurgica, dietetika in navodila za pisanje receptov: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Nauk o kirurškem obvezovanju in kirurških instrumentih: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Posebna terapija notranjih bolezni in praktični pouk ob bolniški postelji: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Nauk o kirurških operacijah s popolno predstavitvijo na živih in mrtvih, praktične kirurške vaje ob bolniški postelji: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola
Hullnig Anton (Hulnik Anton), asistent
Novack Andreas (Novak Andrej), asistent

1832
Uvod v kirurški študij - enciklopedični pregled: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva 
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Uvod v kirurški študij - teoretična kirurgija (splošna in posebna patologija zunanjih bolezni): Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Fiziologija: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Materia medica et chirurgica, dietetika in navodila za pisanje receptov: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Nauk o kirurškem obvezovanju in kirurških instrumentih: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Posebna terapija notranjih bolezni in praktični pouk ob bolniški postelji: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Nauk o kirurških operacijah s popolno predstavitvijo na živih in mrtvih, praktične kirurške vaje ob bolniški postelji: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Klinična šola 
Hullnig Anton (Hulnik Anton), asistent
Novack Andreas (Novak Andrej), asistent

1833
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična in praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine 
Klinična šola
Hullnig Anton (Hulnik Anton), ranocelnik, asistent
Raunacher Carl (Raunacher Karel), ranocelnik, asistent

1834
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična in praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine 
Klinična šola
Gaber Alois (Gaber Alojzij), asistent
Raunacher Carl (Raunacher Karel), asistent

1835
Pripravljalne vede za ranocelnike: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva, suplent
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična in praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretično in praktično porodništvo: Binter Ignaz (Binter Ignacij), prof.
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine 
Klinična šola
Gaber Alois (Gaber Alojzij), asistent
Verne Johann (Verne Ivan), asistent

1836
Uvod v kirurški študij: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Fizika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva, suplent
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Vaje v seciranju: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Splošna in farmacevtska kemija: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva, suplent
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva, suplent
Fiziologija: Melzer Raimund (Melzer Rajmund), prof., dr. medicine in kirurgije, suplent
Splošna medicinsko-kirurška patologija in terapija: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva, suplent
Nauk o zdravilih, poznavanje farmacevtskih predmetov, pisanje receptov in dietetika: Melzer Raimund (Melzer Rajmund), prof., dr. medicine in kirurgije, suplent
Praktični medicinski pouk ob bolniški postelji: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Specialna medicinska patologija in terapija: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr.medicine
Praktični kirurški pouk ob bolniški postelji: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva 
Specialna kirurška patologija, terapija in nauk o operacijah s poukom o instrumentih in obvezovanju: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva 
Operacijske vaje na truplu: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva 
Zdravljenje oči: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Porodništvo
Teoretični pouk za babice: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva 
Praktični pouk in vaje iz porodništva (predavanja, pouk in vaje) v porodnišnici
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof.  dr. medicine
Klinična šola
Gaber Alois (Gaber Alojz), asistent
Verne Johann (Verne Janez, asistent

1837
Pripravljalne vede za ranocelnike: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva, suplent
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična medicina: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretično in praktično porodništvo: Laschan Ignaz (Laschan Ignacij), prof., dr. medicine
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine 
Klinična šola
Gaber Alois (Gaber Alojzij), asistent
Verne Johann (Verne Ivan), asistent

1838
Pripravljalne vede za ranocelnike: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva, suplent
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična medicina: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretično in praktično porodništvo: Laschan Ignaz (Laschan Ignacij), prof., dr. medicine
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine 
Klinična šola
Verne Johann (Verne Ivan), asistent
Krischay Franz (Križaj Franc), asistent

1839
Pripravljalne vede za ranocelnike: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva, suplent
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična medicina: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretično in praktično porodništvo: Melzer Raimund (Melzer Rajmund), prof., dr. medicine in kirurgije
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine 
Klinična šola
Krischay Franz (Križaj Franc), asistent
Tizher Blasius (Tičer Blaž), asistent

1840
Pripravljalne vede za ranocelnike: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva, suplent
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Teoretična medicina: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Praktična medicina: Zhuber Johann  (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Teoretično in praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretično in praktično porodništvo: Melzer Raimund (Melzer Rajmund), prof., dr. medicine in kirurgije
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine 
Klinična šola
Krischay Franz (Križaj Franc), asistent
Tizher Blasius (Tičer Blaž), asistent

1840 
Pripravljalne vede za ranocelnike: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag.  kirurgije in porodništva
Veterina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Sodna medicina: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine
Pouk prve pomoči: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof.,  dr. medicine
Praktična medicina in medicinska klinika: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretična medicina: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Porodništvo: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Verbitz Johann (Verbic Janez), prof., dr. medicine 
Splošna botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Klinična šola
Tizher Blasius (Tičer Blaž), asistent
Hafner Franz (Hafner Franc), dr. medicine in mag. porodništva, asistent

1841 
Pripravljalne vede za ranocelnike: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag.  kirurgije in porodništva
Veterina: nezasedena
Sodna medicina: nezasedena
Pouk prve pomoči: nezaseden
Praktična medicina in medicinska klinika: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretična medicina: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Porodništvo: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: nezasedena
Splošna botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Klinična šola
Hafner Franz (Hafner Franc), dr. medicine in mag. porodništva, asistent
Tizher Blasius (Tičer Blaž), asistent

1842 
Pripravljalne vede za ranocelnike: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag.  kirurgije in porodništva
Veterina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Sodna medicina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Pouk prve pomoči: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Praktična medicina in medicinska klinika: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretična medicina: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Porodništvo: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine 
Splošna botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Klinična šola
Hafner Franz (Hafner Franc), dr. medicine in mag. porodništva, asistent
Jelouschegg Joseph (Jelovšek Jožef), asistent

1843 
Pripravljalne vede za ranocelnike: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag.  kirurgije in porodništva
Veterina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Sodna medicina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Pouk prve pomoči: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Praktična medicina in medicinska klinika: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretična medicina: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Porodništvo: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine 
Splošna botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Klinična šola
Hafner Franz (Hafner Franc), dr. medicine in mag. porodništva, asistent Jelouschegg Joseph (Jelovšek Jožef), asistent
1844
Pripravljalne vede za ranocelnike: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Veterina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Sodna medicina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Pouk prve pomoči: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Praktična medicina in medicinska klinika: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretična medicina: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Porodništvo: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine 
Splošna botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Klinična šola
Oberster Karl (Oberster Karel), dr. medicine in kirurgije, mag. porodništva, asistent
Beck Franz Xav. (Beck Franc), asistent

1845
Uvod v kirurški študij: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Fizika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Vaje v seciranju: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Splošna in farmacevtska kemija: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Fiziologija: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Splošna patologija in terapija: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Nauk o zdravilih, poznavanje farmacevtskih predmetov, pisanje receptov in dietetika: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Teoretično porodništvo za kirurge: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Praktični medicinski pouk ob bolniški postelji: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Specialna medicinska patologija in terapija: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Praktični kirurški pouk ob bolniški postelji: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Specialna kirurška patologija, terapija in nauk o operacijah s poukom o instrumentih in obvezovanju: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Operacijske vaje na truplu: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Zdravljenje oči: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Veterina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Porodništvo
Teoretični pouk za babice: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Praktični pouk in vaje iz porodništva (predavanja, pouk in vaje) v porodnišnici:  Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Specialna patologija in terapija otroških bolezni: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Praktični pouk ob otroški postelji v porodnišnici: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Klinična šola
Oberster Karel, dr. medicine in kirurgije, mag. porodništva, asistent
Beck Franz Xav. (Beck Franc), asistent

1846
Uvod v kirurški študij: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Fizika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Vaje v seciranju: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Splošna in farmacevtska kemija: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Fiziologija: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Splošna patologija in terapija: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Nauk o zdravilih, poznavanje farmacevtskih predmetov, pisanje receptov in dietetika: : Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Teoretično porodništvo za kirurge: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof.,  dr. medicine
Praktični medicinski pouk ob bolniški postelji: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Specialna medicinska patologija in terapija: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Praktični kirurški pouk ob bolniški postelji: Nathan Leopold (Nathan Leopold), prof.
Specialna kirurška patologija, terapija in nauk o operacijah s poukom o instrumentih in obvezovanju: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva Operacijske vaje na truplu: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Zdravljenje oči: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva 
Sodna medicina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Veterina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Porodništvo
Teoretični pouk za babice: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Praktični pouk in vaje iz porodništva (predavanja, pouk in vaje) v porodnišnici: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Specialna patologija in terapija otroških bolezni: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Praktični pouk ob otroški postelji v porodnišnici: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Klinična šola
Oberster Karel, dr. medicine in kirurgije, mag. porodništva, asistent
Beck Franz Xav. (Beck Franc), asistent

1847
Anatomija: Melzer Anton, prof., mag. kirurgije in porodništva
Veterina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Sodna medicina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Pouk prve pomoči: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Praktična medicina in medicinska klinika: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Praktično ranocelništvo: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Teoretična medicina: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Pripravljalne vede za ranocelnike: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Porodništvo: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Specialna patologija in terapija otroških bolezni: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Praktični pouk ob otroški postelji v porodnišnici: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Klinična šola
Beck Franz Xav. (Beck Franc), ranocelnik, asistent
Ruprecht Johann (Ruprecht Ivan), ranocelnik, asistent

1848
Uvod v kirurški študij: Melzer Raimund (Melzer Rajmund), prof., dr. medicine in kirurgije, suplent
Fizika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Anatomija: Melzer Raimund (Melzer Rajmund), prof., dr. medicine in kirurgije, suplent
Vaje v seciranju: Melzer Raimund (Melzer Rajmund), prof., dr. medicine in kirurgije, suplent
Splošna in farmacevtska kemija: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Botanika: Biaßovski Joh. Nep. (Biatzowsky Ivan Nepomuk), prof., dr. medicine, mag. porodništva
Fiziologija: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Splošna patologija in terapija: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Nauk o zdravilih, poznavanje farmacevtskih predmetov, pisanje receptov in dietetika: Schiffer Franz (Schiffer Franc), prof., dr. medicine
Teoretično porodništvo za kirurge: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf  (Pachner Bernhard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Praktični medicinski pouk ob bolniški postelji: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Specialna medicinska patologija in terapija: Zhuber Johann (Zhuber Ivan pl. Okrog), prof., dr. medicine
Praktični kirurški pouk ob bolniški postelji: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva 
Specialna kirurška patologija, terapija in nauk o operacijah s poukom o instrumentih in obvezovanju: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva 
Operacijske vaje na truplu: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Zdravljenje oči: Nathan Leopold, prof., mag. kirurgije in porodništva
Sodna medicina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Veterina: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Porodništvo
Teoretični pouk za babice: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Praktični pouk in vaje iz porodništva (predavanja, pouk in vaje) v porodnišnici: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Izredna predavanja
Prva pomoč pri oživljanju navidezno mrtvih in ponesrečenih: Bleiweis Johann (Bleiweis  Janez), prof., dr. medicine
Specialna patologija in terapija otroških bolezni: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Praktični pouk ob otroški postelji v porodnišnici: Pachner Bernard Frh. Eggenstorf (Pachner Bernard Eggenstorf), prof., dr. medicine
Klinična šola
Beck Franz Xav. (Beck Franc), ranocelnik, asistent
Ruprecht Johann (Ruprecht Ivan), ranocelnik, asistent

15.3.3.  Teološki študij

1802
Moralna in pastoralna teologija: Walland Joseph (Balant Jožef), prof.
Cerkveno pravo in cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Hermenevtika: Burger Lukas (Burger Luka), dr. teologije

1803
Moralna in pastoralna teologija: Walland Joseph (Balant  Jožef), prof.
Cerkveno pravo in cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Hermenevtika: Burger Lukas (Burger Luka), dr. teologije

1804
Moralna in pastoralna teologija: Walland Joseph (Balant  Jožef), prof.
Cerkveno pravo in cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Hermenevtika: Burger Lukas (Burger Luka), dr. teologije
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž) 

1806
Moralna in pastoralna teologija: Walland Joseph (Balant  Jožef), prof.
Cerkveno pravo in cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Hermenevtika: Burger Lukas (Burger Luka), dr. teologije
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž)

1807
Moralna in pastoralna teologija: Walland Joseph (Balant  Jožef), prof.
Cerkveno pravo in cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Hermenevtika: Burger Lukas (Burger Luka), dr. teologije
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž)

1814
Moralna in pastoralna teologija: Walland Joseph (Balant  Jožef), prof.
Cerkveno pravo in cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Biblični študij: Koß Joseph (Kos Jožef); Jerin Urban, prof.
Biblična arheologija: Jerin Urban, prof.

1815
Moralna in pastoralna teologija: Gogola Joseph (Gogola Jožef), prof.
Cerkveno pravo in cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Biblični študij: Jerin Urban, prof.
Pedagogika: Jerin Urban, prof.

1816
Moralna in pastoralna teologija: Gogola Joseph (Gogola Jožef), prof.
Cerkveno pravo in cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Biblični študij Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije 
Pedagogika: Jerin Urban, prof.

1817
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pastoralna teologija: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije 
Cerkveno pravo in cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Biblični študij Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije 
Biblični študij Nove Zaveze: Jerin Urban, prof.
Pedagogika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Katehetika: Meschutar Andreas (Mešutar Andrej)

1818
Moralna teologija : Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pastoralna teologija: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije, suplent
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Biblični študij Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblični študij Nove Zaveze: Jerin Urban, prof.
Pedagogika: Meschutar Andreas (Mešutar Andrej)
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc)

1819
Javno in privatno cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Uvod v knjige Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof.,  dr. teologije
Eksegeza Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Hebrejščina: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblična arheologija: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblična hermenevtika: Jerin Urban, prof.
Grščina: Jerin Urban, prof.
Uvod v knjige Nove zaveze: Jerin Urban, prof. 
Eksegeza Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Meschutar Andreas (Mešutar Andrej) 
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc) 
Izredna predavanja
Hebrejščini sorodni jeziki (armenščina): Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Temeljni teksti: Jerin Urban, prof.

1820
Cerkveno pravo in cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Biblični študij Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Meschutar Andreas (Mešutar Andrej) 
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc) 
Adjunkt: Praprotnik Jakob

1821
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava 
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar  Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Biblični študij Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Meschutar Andreas (Mešutar Andrej) 
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc)
Adjunkt: Praprotnik Jakob

1822
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Biblični študij Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Meschutar Andreas (Mešutar Andrej) 
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc) 

1823
Javno in privatno cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Uvod v knjige Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof.,  dr. teologije
Eksegeza Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Hebrejščina: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblična arheologija: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblična hermenevtika: Jerin Urban, prof.
Grščina: Jerin Urban, prof.
Uvod v knjige Nove zaveze: Jerin Urban, prof. 
Eksegeza Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Meschutar Andreas (Mešutar Andrej) 
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc) 
Izredna predavanja
Hebrejščini sorodni jeziki (armenščina): Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Temeljni teksti: Jerin Urban, prof.

1824
Javno in privatno cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Uvod v knjige Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Eksegeza Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Hebrejščina: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblična arheologija: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblična hermenevtika: Jerin Urban, prof.
Grščina: Jerin Urban, prof.
Uvod v knjige Nove zaveze: Jerin Urban, prof. 
Eksegeza Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Meschutar Andreas (Mešutar Andrej) 
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc)
Izredna predavanja
Hebrejščini sorodni jeziki (armenščina): Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Temeljni teksti: Jerin Urban, prof.
Adjunkt: Rosman (Rozman) Jožef

1825
Javno in privatno cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Uvod v knjige Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Eksegeza Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Hebrejščina: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblična arheologija: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblična hermenevtika: Jerin Urban, prof.
Grščina: Jerin Urban, prof.
Uvod v knjige Nove zaveze: Jerin Urban, prof. 
Eksegeza Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Meschutar Andreas (Mešutar Andrej) 
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc) 
Izredna predavanja
Hebrejščini sorodni jeziki (sirščina in kaldejščina): Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Temeljni teksti (Janezov evangelij): Jerin Urban, prof.

1826
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar  Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar  Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Biblični študij Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc) 
Adjunkt: Tauses Andreas (Tauses Andrej)

1827
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar  Jurij), prof., dr. prava
Biblična arheologija: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Eksegeza Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije 
Uvod v knjige Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Hebrejščina: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Javno in privatno cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar  Jurij), prof., dr. prava
Biblična hermenevtika: Jerin Urban, prof.
Grščina: Jerin Urban, prof.
Uvod v knjige Nove zaveze: Jerin Urban, prof. 
Eksegeza Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Dogmatika: Raunicher Matthäus (Ravnikar Matevž), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc)
Izredna predavanja
Hebrejščini sorodni jeziki (sirščina, kaldejščina, arabščina): Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Temeljni teksti (pismo sv. Pavla Rimljanom): Jerin Urban, prof.

1828
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Friedrich Thomas (Friedrich Tomaž), suplent
Biblični študij Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc)

1829
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Friedrich Thomas (Friedrich Tomaž), suplent
Biblični študij Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc) 

1830
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Gollmayer Andreas (Gollmayer Andrej), dr. teologije 
Biblični študij Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc),

1831
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Biblična arheologija: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Eksegeza Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije 
Uvod v knjige Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Hebrejščina: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Javno in privatno cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar  Jurij), prof., dr. prava
Biblična hermenevtika: Jerin Urban, prof.
Grščina: Jerin Urban, prof.
Uvod v knjige Nove zaveze: Jerin Urban, prof. 
Eksegeza Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Dogmatika: Gollmayer Andreas (Gollmayer Andrej), prof., dr. teologije
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pastoralna teologija: Suppan Georg (Zupan Jurij), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc)
Izredna predavanja
Hebrejščini sorodni jeziki (sirščina, kaldejščina, arabščina): Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Temeljni teksti (pismo sv. Pavla Rimljanom): Jerin Urban, prof.

1832
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Biblična arheologija: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Eksegeza Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije 
Uvod v knjige Stare zaveze: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Hebrejščina: Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Javno in privatno cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar  Jurij), prof., dr. prava
Biblična hermenevtika: Jerin Urban, prof.
Grščina: Jerin Urban, prof.
Uvod v knjige Nove zaveze: Jerin Urban, prof. 
Eksegeza Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Dogmatika: Gollmayer Andreas (Gollmayer Andrej), prof., dr. teologije
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof., suplent
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Katehetika: Jellouschek Franz (Jelovšek Franc) 
Izredna predavanja
Hebrejščini sorodni jeziki (sirščina, kaldejščina, arabščina): Suppan Jacob (Zupan Jakob), prof., dr. teologije
Temeljni teksti (pismo sv. Pavla Galačanom): Jerin Urban, prof.

1833
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Gollmayer Andreas (Gollmayer Andrej), prof., dr. teologije 
Biblični študij Stare zaveze: Vidmar /Widmar/ Jernej, prof., dr. teologije, suplent
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Orientalski jeziki: Vidmar /Widmar/ Jernej, prof., dr. teologije, suplent
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)

1834
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Gollmayer Andreas (Gollmayer Andrej), prof., dr. teologije 
Biblični študij Stare zaveze: Vidmar /Widmar/ Jernej,  prof., dr. teologije, suplent
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Orientalski jeziki: Vidmar /Widmar/ Jernej, prof., dr. teologije, suplent
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)

1835
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Gollmayer Andreas (Gollmayer Andrej), prof., dr. teologije 
Biblični študij Stare zaveze: Vidmar /Widmar/ Jernej, dr. teologije, suplent
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Orientalski jeziki: Vidmar /Widmar/ Jernej, dr. teologije, suplent
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)

1836
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Biblična arheologija: Vidmar /Widmar/ Jernej, prof., dr. teologije, suplent
Eksegeza Stare zaveze: Vidmar /Widmar/ Jernej, prof., dr. teologije, suplent
Uvod v knjige Stare zaveze: Vidmar /Widmar/ Jernej, prof., dr. teologije, suplent Hebrejščina: Vidmar /Widmar/ Jernej, prof., dr. teologije, suplent 
Javno in privatno cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Biblična hermenevtika: Jerin Urban, prof.
Grščina: Jerin Urban, prof.
Uvod v knjige Nove zaveze: Jerin Urban, prof. 
Eksegeza Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Dogmatika: Gollmayer Andreas (Gollmayer Andrej), prof., dr. teologije
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Katehetika: Paik Martin (Pajk Martin) 
Izredna predavanja
Hebrejščini sorodni jeziki (sirščina, kaldejščina, arabščina): Vidmar /Widmar/ Jernej, prof., dr. teologije, suplent 
Temeljni teksti (pismo sv. Pavla Galačanom): Jerin Urban, prof.

1837
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Gollmayer Andreas (Gollmayer Andrej), prof., dr. teologije 
Biblični študij Stare zaveze: Vidmar /Widmar/ Jernej, prof., dr. teologije, suplent
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Orientalski jeziki: Vidmar /Widmar/ Jernej, prof., dr. teologije, suplent
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)

1838
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Koßez Primus (Kosec Primož), suplent 
Biblični študij Stare zaveze: Klanzhnik Simon (Klančnik Simon), dr. teologije, suplent
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Orientalski jeziki: Klanzhnik Simon (Klančnik Simon), dr. teologije,  suplent 
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Adjunkt: Polz Johann (Polc Janez), dr. teologije

1839
Cerkveno pravo: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Cerkvena zgodovina: Dolliner Georg (Dolinar Jurij), prof., dr. prava
Dogmatika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije
Biblični študij Stare zaveze: Klanzhnik Simon (Klančnik Simon), prof., dr. teologije 
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Orientalski jeziki: Klanzhnik Simon (Klančnik Simon), prof., dr. teologije
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Adjunkt: Polz Johann (Polc Janez), dr. teologije

1840
Cerkveno pravo: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije, suplent
Cerkvena zgodovina: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije, suplent
Dogmatika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije,
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Biblični študij Stare zaveze in orientalski jeziki: Klanzhnik Simon (Klančnik Simon), prof., dr. teologije
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Adjunkt: Tuschar Gregor (Tušar Jurij)

1841
Cerkveno pravo: Polz Johann (Polc Janez), prof.,  dr. teologije, suplent
Cerkvena zgodovina: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije, suplent
Dogmatika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije,
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Biblični študij Stare zaveze in orientalski jeziki: Klanzhnik Simon (Klančnik Simon), prof., dr. teologije
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Adjunkt: Tuschar Gregor (Tušar Jurij)

1842
Cerkveno pravo: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije, suplent
Cerkvena zgodovina: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije, suplent
Dogmatika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije,
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Biblični študij Stare zaveze in orientalski jeziki: Klanzhnik Simon (Klančnik Simon), prof., dr. teologije
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Moralna teologija: Dagarin Joseph (Dagarin Jožef), prof.
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Adjunkt: Tuschar Gregor (Tušar Jurij)

1843
Cerkveno pravo: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije, suplent
Cerkvena zgodovina: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije, suplent
Dogmatika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije,
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Biblični študij Stare zaveze in orientalski jeziki: Klanzhnik Simon (Klančnik Simon), prof., dr. teologije
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Moralna teologija: Leben Mathias, dr. teologije
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Adjunkt: Karun Franz (Karun Franc)

1844
Cerkveno pravo: Polz Johann, prof., dr. teologije, suplent
Cerkvena zgodovina: Polz Johann, prof., dr. teologije, suplent
Dogmatika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Biblični študij Stare zaveze in orientalski jeziki: nezasedeno
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Moralna teologija: Leben Mathias, prof., dr. teologije
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Adjunkt: Karun Franz (Karun Franc)

1845
Cerkvena zgodovina: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije
Biblična arheologija: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije, suplent
Eksegeza Stare zaveze: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije, suplent
Uvod v knjige Stare zaveze: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije, suplent
Hebrejščina: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije, suplent
Javno in privatno cerkveno pravo: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije
Biblična hermenevtika: Jerin Urban, prof.
Grščina: Jerin Urban, prof.
Uvod v knjige Nove zaveze: Jerin Urban, prof. 
Eksegeza Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Dogmatika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije, suplent
Moralna teologija: Leben Mathias, prof., dr. teologije
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.; Poklukar Johann (Poklukar Janez), suplent 
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Katehetika: Savaschnig Georg (Zavašnik Jurij)
Izredna predavanja
Hebrejščini sorodni jeziki (sirščina, kaldejščina, arabščina): Leben Mathias, prof., dr. teologije, suplent
Temeljni teksti (pismi sv. Pavla Galačanom in Efežanom): Jerin Urban, prof.

1846
Cerkvena zgodovina: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije
Biblična arheologija: Semen Johann (Semen Janez), prof.,  dr. teologije
Eksegeza Stare zaveze: Semen Johann (Semen Janez), prof.,  dr. teologije
Uvod v knjige Stare zaveze: Semen Johann (Semen Janez), prof., dr. teologije
Hebrejščina: Semen Johann (Semen Janez), prof.,  dr. teologije
Javno in privatno cerkveno pravo: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije
Biblična hermenevtika: Jerin Urban, prof.
Grščina: Jerin Urban, prof.
Uvod v knjige Nove zaveze: Jerin Urban, prof. 
Eksegeza Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Dogmatika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof.,  dr. teologije
Moralna teologija: Leben Mathias, prof., dr. teologije.
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.; /Poklukar Johannn (Poklukar Janez), suplent/
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Katehetika: Savaschnig Georg (Zavašnik Jurij)
Izredna predavanja
Hebrejščini sorodni jeziki (sirščina, kaldejščina, arabščina): Semen Johann (Semen Janez), prof., dr. teologije
Temeljni teksti (pismi sv. Pavla Efežanom in Filipljanom): Jerin Urban, prof.

1847
Cerkveno pravo: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije
Cerkvena zgodovina: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije
Dogmatika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije
Biblični študij Stare zaveze in orientalski jeziki: Semen Johann (Semen Janez), prof., dr. teologije 
Biblični študij Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.
Moralna teologija: Leben Mathias, prof., dr. teologije
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Katehetika: Savaschnig Georg (Zavašnik Jurij)
Adjunkt: Merschol Mathäus (Meršol Matevž)

1848
Cerkvena zgodovina: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije
Biblična arheologija: Semen Johann (Semen Janez), prof., dr. teologije
Eksegeza Stare zaveze: Semen Johann (Semen Janez), prof., dr. teologije
Uvod v knjige Stare zaveze: Semen Johann (Semen Janez), prof., dr. teologije
Hebrejščina: Semen Johann (Semen Janez), prof., dr. teologije
Javno in privatno cerkveno pravo: Polz Johann (Polc Janez), prof., dr. teologije
Biblična hermenevtika: Jerin Urban, prof.
Grščina: Jerin Urban, prof.
Uvod v knjige Nove zaveze: Jerin Urban, prof. 
Eksegeza Nove zaveze: Jerin Urban, prof.
Dogmatika: Pogazhar Johann Chrys. (Pogačar Janez Zlatoust), prof., dr. teologije
Moralna teologija: Leben Mathias, prof., dr. teologije.
Pastoralna teologija: Poklukar Joseph (Poklukar Jožef), prof.; / Poklukar Johannn (Poklukar Janez), suplent/
Pedagogika: Schlaker Johann (Šlaker /Šlakar/ Janez Nep.)
Katehetika: Savaschnig Georg (Zavašnik Jurij)
Izredna predavanja
Hebrejščini sorodni jeziki (sirščina, kaldejščina, arabščina): Semen Johann (Semen Janez), prof., dr. teologije
Temeljni teksti (pismi sv. Pavla Korinčanom): Jerin Urban, prof.

15.3.4. Licejska knjižnica

1802 
Bibliotekar: Wilde Franz (Wilde Franz Xaver), dr. filozofije
Skriptor: Kallister Mathias (Kalister Matija)

1803
Bibliotekar: Wilde Franz (Wilde Franz Xaver), dr. filozofije,
Skriptor: Kallister Mathias (Kalister Matija)

1804
Bibliotekar: Wilde Franz (Wilde Franz Xaver), dr. filozofije
Skriptor: Suschnik Joseph (Sušnik Jožef)

1806
Bibliotekar: Wilde Franz (Wilde Franz Xaver), dr. filozofije
Skriptor: Suschnik Joseph (Sušnik Jožef)

1807
Bibliotekar: Wilde Franz (Wilde Franz Xaver), dr. filozofije
Skriptor: Suschnik Joseph (Sušnik Jožef)

1819
Bibliotekar: Kallister Mathias (Kalister Matija)
Skriptor: nezasedeno
Bibliotekarski pomočnik: nezasedeno

1820
Bibliotekar: Kallister Mathias (Kalister Matija)
Skriptor: nezasedeno
Bibliotekarski pomočnik: Oblak Joseph (Oblak Jožef)

1821
Bibliotekar: Kallister Mathias (Kalister Matija)
Skriptor: Martinach Lucas (Martinak Luka)
Bibliotekarski pomočnik: Oblak Joseph (Oblak Jožef)

1822
Bibliotekar: Kallister Mathias (Kalister Matija)
Skriptor: Martinach Lucas (Martinak Luka)
Bibliotekarski pomočnik: Oblak Joseph (Oblak Jožef)

1823
Bibliotekar: Kallister Mathias (Kalister Matija)
Skriptor: Martinach Lucas (Martinak Luka)
Bibliotekarski pomočnik: nezasedeno

1824
Bibliotekar: Kallister Mathias (Kalister Matija)
Skriptor: nezasedeno
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1825
Bibliotekar: Kallister Mathias (Kalister Matija)
Skriptor: nezasedeno
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1827
Bibliotekar: Kallister Mathias (Kalister Matija)
Skriptor: nezasedeno
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1828
Bibliotekar: Kallister Mathias (Kalister Matija)
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1830
Bibliotekar: Zhop Mathias (Čop Matija), suplent
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1831
Bibliotekar: Zhop Mathias (Čop Matija)
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1832
Bibliotekar: Zhop Mathias (Čop Matija)
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1833
Bibliotekar: Zhop Mathias (Čop Matija)
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1834
Bibliotekar: Zhop Mathias (Čop Matija)
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1835
Bibliotekar: Zhop Mathias (Čop Matija)
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)

1836
Bibliotekar: nezasedeno
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1837
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1838
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1837
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1838
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1839
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1840
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1841
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1842
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1843 
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1844
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1845
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1846
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije
Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1847
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

1848
Bibliotekar: Likawetz Calasanz Joseph (Likavec Kalasanc Jožef), dr. filozofije Skriptor: Kastellitz Michael (Kastelic Miha)
Bibliotekarski pomočnik: Kosmatsch Georg (Kosmač Jurij)

15.4.  Seznam uporabljenih (aprobiranih) učbenikov

15.4.1.  Filozofski študij

Appeltauer, Ignatius: Elementa matheseos purae. - Vienna et Tergesti, Joseph Geistinger 1814–1817.
Baumgartner, Andreas: Die Naturlehre nach ihrem gegenwärtigen Zustande mit Rücksicht auf mathematische Begründung. Bd. 1., 2., 3. - Wien, J. G. Heubner 1826–1831.
Bischoff, Gottlieb Wilhelm: Die botanische Kunstsprache in Umrissen nebst erläuterndem Texte. - Nürnberg, Joh. Leonh. Schrag 1822.
Blumenbach, Johann Friedrich: Handbuch der Naturgeschichte. [6., 7., 9. Ausg.] - Göttingen 1799/1803/1815.
Blumenbach, Johann Friedrich: Handbuch der Naturgeschichte. II. Ausg. - Göttingen 1825.
Blumenbach, Johann Friedrich: Handbuch der Naturgeschichte. 12. Ausg. - Wien, Lechner 1832.
Brand, Jacob: Allgemeine Weltgeschichte von Jakob Brand. 2.verb. Aufl. - Wien, J. Geistinger in Comm. 1825.
Burger, Johann: Lehrbuch der Landwirtschaft. 3. verb. u. verm. Aufl. Bd. 1.2. - Wien, Carl Gerold 1830.
Döttler, Remigius: Elementa physicae mathematico-experimentalis, in usum auditorum suorum conscripta. Ed. nova.- Viennae et Tergesti, Geistinger 1815.
Doettler, Remigius: Elementa physicae mathematico-experimentalis, in usum auditorum suorum conscripta a Remigio Döttler. - Viennae et Tergesti, Geistinger 1812.
Ettingshausen, Andreas Freiherr von: Anfangsgründe der Physik. - Wien, Gerold 1844.
Ficker, Franz: Chrestomathia in usum auditorum philosophiae anni primi et secundi. - Viennae 1827.
Fornasari-Verce, Andreas Joseph: Theoretisch-praktische Anleitung zur Erlernung der italienischen Sprache, in einer neuen und faßlichen Darstellung, [2., 3., 7. verm. Orig. Aufl.] - Wien, 1817/1821/1834.
Frint, Jakob: Handbuch der Religionswissenschaft. - Wien 1806.
Host, Nicolaus Thomas: Synopsis plantarum in Austria provinciisque adjacentibus sponte crescentium. - Vindobonae, Wappler 1797.
Kopitar, Bartholomaeus: Grammatik der slawischen Sprache in Krain, Kärnten und Steyermark. - Laibach, Korn 1808.
Likawetz, Joseph Calasanz: Elementa philosophiae. Pars. 1–4. - Graecii, Miller 1818–20.
Lonhard, Mihael: Systematischer Religionsunterricht für Candidaten der Philosophie. 1. Theil. - Wien 1821.
Metelko, Franz Seraphin: Lehrgebäude der Slowenischen Sprache im Königreiche Illyrien und in den benachbarten Provinzen. - Laibach, Egger 1825.
Milde, Vincentius Eduardus, archiepiscopus Vindobonensis: Lehrbuch der allgemeinen Erziehungskunde im Auszuge. - Wien, Kaulfuß 1821.
Peithner, Johann Ritter von Lichtenfels: Auszug des Wissenswürdigsten aus der Geschichte der Philosophiae. - Wien, Heubner 1836.
Peithner, Johann Ritter von Lichtenfels: Grundriß der Psychologie als Einleitung in die Philosophie. - Innsbruck, Wagner 1824.
Persoon, Christianus Henricus: Synopsis plantarum seu enchiridium botanicum complectens enumerationem systematicam specierum huc usque cognitarum. Tom. 1.2. - Parisiis et Tubingae, Treuttel 1805–1807.
Reisser, Franz de Paula Michael: Versuch einer Darstellung der allgemeinen Geschichte, nach dem Plane des … Franz Joseph Mumelter (von Sebernthal). Bd. 1–4. - Wien, Strauß 1805–08.
Reisser, Franz de Paula Michael: Darstellung der allgemeinen Geschichte nach dem Plane Franz Joseph von Mumelters. Bd. 1–7. - Wien, Bauer 1810.
Scopoli, Giovanni Antonio conte: Flora Carniolica exhibens plantas Carniolae indigenas et distributas in classes naturales cum differentiis specificis, synonymis recentiorum, locis natalibus, nominibus incolarum, viribus medicis. - Viennae, Trattner 1760.
Scopoli, Giovanni Antonio conte: Flora carniolica, exhibens plantas Carniolae indigenas et distributas in classes, genera species, ordine Linnaeano. Ed. secunda auctas. - Vindobonae, Krauss 1772.
Trautmann, Leopold: Versuch einer wissenschaftlichen Anleitung zum Studium der Landwirtschaftslehre. - Wien, Beck 1810–11.
Trautmann, Leopold: Versuch einer wissenschaftlichen Anleitung zum Studium der Landwirtschaftslehre. 2. verb. und verm. Auf. - Wien, Camesina 1814–16.
Vogtberg, Johann Baptist Ritter von: Französische Sprachlehre. Bd. 1.2. - Wien, Dötzl 1812.
Vogtberg, Johann Baptist Ritter von: Französische Sprachlehre. 3. Aufl., Vol. 1.2. - Wien 1830.
Wikosch, Martin Johann: Grundriss der Universalgeschichte. Thl. 1–3. - Wien, Schmidt 1812.
Willdenow, Carl Ludwig: Grundriss der Kräuterkunde zu Vorlesungen entworfen von Carl Ludwig Wildenow. - Wien, Bauer 1808–1818.

15.4.2.  Mediko-kirurški študij

Arnemann, Justus: Praktische Arzneimittellehre. Bd. 1–3. - Wien, Aloys Doll d.ä 1823–1824.
Arnemann, Justus: Praktische Arzneimittellehre. - Göttingen 1811.
Bernt, Joseph: Systematisches Handbuch der gerichtlichen Arzneikunde. 4. verm. und verb. Aufl. - Wien, Wellishausser 1834.
Bernt, Joseph: Systematisches Handbuch der gerichtlichen Arznykunde, zum Gebrauche für Aerzte, Wundaerzte, Rechtsgelehrte und zum Leitfaden bey öffentlichen Vorlesungen. - Prag 1813.
Bernth, Joseph: Vorlesungen über die Rettungsmittel beym Scheintodte und in plötzlichen Lebensgefahren. - Wien, Carl Gerlod 1819.
Bernth, Joseph: Vorlesungen über die Rettungsmittel beym Scheintodte und in plötzlichen Lebensgefahren. 2. verm. Aufl. - Wien, Joh. Bapt. Wallishaussen 1837.
Boer, Lucas Johann: Natürliche Geburtshilfe und Behandlung der Schwangern, Wöchnerinen und neugeborenen Kinder. Bd. 1–3. - Wien, Joh. Georg Aitter u. Möble, 1817–1826.
Chelius, Maximilian Joseph: Handbuch der Chirurgie zum Gebrauche bei seinen Vorlesungen. Th. 1–4., 3. verm. u. verb. Aufl. - Wien, Michael Lechner 1829–1830.
Chelius, Maximilian Joseph: Handbuch der Chirurgie. - Heidelberg 1839.
Ebermaier, Johann Christoph: Taschenbuch der Chirurgie für angehende praktische Aerzte und Wundaerzte. Bd. 1.2. - Leipzig 1818–1819.
Eble, Burcard: Taschenbuch der Anatomie und Physiologie. - Wien, Carol Gerold 1831.
Eble, Burcard: Taschenbuch der Physiologie nach dem neuesten Standpunkte dieser Wissenschaft. 2. verb. u. verm. Aufl. - Wien, Carol Gerold 1837.
Hartmann, Philipp Carl: Theorie der Krankheit, oder allgemeine Pathologie. Nach dem lateinischen Orginale frey bearb. vom Verfasser. - Wien, Gerold 1823.
Henkel, Johann Friedrich: Anleitung zum chirurgischen Verbande. - Wien, Doll 1830.
Henkel, Johann Friedrich: Anleitung zum chirurgischen Verbande. -  Berlin, Reimer 1829.
Henkel, Johann Friedrich: Anweisung zum verbesserten chirurgischen Verband. - Wien 1809.
Horn, Ernst: Anfangsgründe der medicinischen Klinik. Bd. 1–2. - Wien, Doll 1812.
Horn, Ernst: Handbuch der medicinischen Chirurgie. - Berlin 1805.
Horn, Johann Philipp: Lehrbuch der Geburtshilfe, zum Unterricht für Hebammen. 4. Aufl. - Wien, Wallishaußer 1839.
Hunčovski (Hunczovski), Johann: Anweisung zu chirurgischen Operationen. 4. verm. Aufl. - Wien, Bing 1808.
Matoſhek, Janes: Babiſhtvo, ali Porodnizharſki Vuk sa Babize. - Ljublana 1818.
Mayer, Aloys Michael: Anatomische Beschreibung des ganzen menschlichen Körpers. - Wien 1812–1831.
Mayer, Aloys Michael: Descriptio anatomica totius corporis humani in usum suarum praelectionum. - Wien, Doll 1817.
Ott: Chirurgischen Instrumenten - und Verbandlehre. - München, Wien 1834.
Prochaska, Georg: Institutiones physiologiae humanae. Ed. latina. - Viennae, Wappler 1805–1806.
Prochaska, Georg: Physiologie des Menschen in Auszuge. - Wien 1805.
Raimann, Johann Nepomuk Edler von: Anweisung zur Ausübung der Heilkunst, als Einleitung in den klinischen Unterricht. - Wien, Camesina 1815.
Raimann, Johann Nepomuk Edler von: Handbuch der speciellen medicinischen Pathologie und Therapie, für Vorlesungen bearb. - Wien, Camesina 1816–17.
Rosas, Anton Edler von: Lehre von den Augenkrankheiten. Zum Gebrauche für practische Aerzte und Wundärzte, wie auch zur Benutzung als Leitfaden beim klinischen Unterrichte. - Wien, Wallishausser 1834.
Rudtorffer, Franz Xaver Edler von: Abbildung der vorzüglichsten chirurgischen Instrumente. - Wien 1819–1820.
Rudtorffer, Franz Xaver Edler von: Armamentarium chirurgicum selectum oder Abbildung und Beschreibung der …. älteren und neueren chirurgischen Instrumente. - Wien, Strauss 1817.
Schallgruber, Joseph: Leitfaden zur Physiologie des Menschen. Bd. 1.2. - Grätz, Penz 1824.
Schröckh, Johann Matthias: Jo Matthiae Schroeckhii Historia Religionis et ecclesiae Christianae. Adumbrata in usus lectionum. - Vindonbonae, Trattner 1786.
Schroff, Carl Damian: Taschenbuch der Arzneimittellehre und Receptirkunde nach dem neuesten Standpunkte dieser Wissenschaften entworfen von Emanuel Stephan Schroff und Carl Damian. - Wien 1833.
Steidele, Raphael Johann: Abhandlung von der Geburtshilfe,  Verhaltensregeln für Schwangere, Gebährende und Kindbetterinnen. Bd. 1–4. - Wien, Tratner 1803.
Veith, Johann Emanuel: Handbuch der Veterinärkunde in besonderer Beziehung auf die Seuchen der nutzbarsten Haussäugethiere. Bd. 1.2. - Wien, Mayer 1817.
Veith, Johann Emanuel: Handbuch der Veterinärkunde in besonderer Beziehung auf die Seuchen der nutzbarsten Haussäugethiere. Bd. 1–3. - Wien 1843.
Wisgrill, Johann: Elemente der allgemeinen und pharmaceutischen Chemie. - Wien, Pichler 1845.
Wisgrill, Johann: Elemente der Physik für Studierende der Chirurgie. - Wien, Heubner 1841.
Wisgrill, Johann: Handbuch der Vorbereitungslehre für das Studium der Chirurgie. - Wien, Heubner 1832.

15.4.3.  Teološki študij

Ackermann, Leopold: Archeologia biblica breviter exposita a Four. Ackermann. - Vienae, Fridericus Volke 1826.
Dannenmayer, Mathias: Institutiones historiae ecclesiasticae n(ovi) t(estamenti). - Viennae, Rudolph Graeffer 1788.
Giftschütz, Franz: Leitfaden für die in den k.k. Erblanden vorgeschriebenen deutschen Vorlesungen über die Pastoraltheologie. - Wien 1875.
Jahn, Johann: Arabische Chrestomathie. - Wien, Wappler 1802.
Jahn, Johann: Archeologia biblica in compendium redacta. - Viennae, Wappler 1805.
Jahn, Johann: Biblische Archäologie. Th. 1–3. - Wien, Wappler 1797–1805.
Jahn, Johann: Elementa Aramaicae seu Chaldaeo-Syriacae linguae latine reddita. - Viennae, Schmid 1820.
Jahn, Johann: Elementarbuch der hebräischen Sprache. Th. 1–2. - Wien, Wappler 1799.
Jahn, Johann: Enchiridion hermeneuticae generalis tabularum veteris et novi foederis. - Viennae, Camesina 1812–13.
Jahn, Johann: Hebräische Sprache für Anfänger. - Wien, Wappler 1792.
Klüpfel, Engelbert: Institutiones theologiae dogmaticae. Vol. 1.2. - Vindobonae, Krauß 1789.
Klüpfel, Engelbert: P. M. Engelberti Klypfel  Institutiones theologiae dogmaticae in usum auditorum … opera et studio Gregorii Thomae Ziegler. - Viennae, Binz 1821.
Kirsch, Georg Wilhelm: Chronicon Syriacum, e codicibus Bodleianis descriptum. Vol. 1.2. - Lipsiae 1789.
Klein, Antonius: Historia ecclesiae christianae a nativitate Salvatoris usque ad obitum Pii VII pontificis maximi. Tom. 1–3. - Graecii, Penz 1828.
Leonhard, Joh(ann) Michael: Theoretisch-practische Anleitung zum Katechisieren. - Wien, Schulbücher-Verschleiß 1819.
Oberleitner, Andreas: Chrestomathia syriaca una cum glossario syriaco-latino. - Viennae, Schmid 1826–1827.
Oberleitner, Andreas: Fundamenta linguae arabicae. - Viennae, Schmid 1822.
Pehm, Joseph Johann Nepomuk: Prelectionum in ius ecclesiasticum universum, methodo discentium utilitati adcomodata congestarum. P. 1–3. - Vienae, Gassler 1789–91.
Peitl, Joseph: Theoretisch-praktische Anleitung zu dem Elementar-Unterrichte in der deutschen Sprachlehre. - Wien, Schulbücher-Verschleiß 1818.
Peitl, Joseph: Methodenbuch oder Anleitung zur zweckmäßigen Führung des Lehramtes. - Wien, 1820.
Peitl, Joseph: Theoretisch-praktische Anleitung zu dem Elementar-Unterichrte in der deutschen Sprachlehre. - Wien, Pichler 1830.
Rechberger, Georg: Enchiridion juris ecclesiastici Austriaci. Ed. idiomate Germanio, dein Latinitate donavit, multisque additamentis locupletavit. [Ed. 1., 2., 3.] - Lincii, Haslinger 1809/1819/1824.
Rechberger, Georg: Handbuch des österreichischen Kirchenrechts. - Linz, Haslinger 1807.
Rechberger, Georg: Handbuch des österreichischen Kirchenrechts mit Rücksicht auf das bürgerliche Gesetzbuch. - Linz, Haslinger 1825.
Reichenberger, Andre: Pastoral-Anweisung. Bd. 1–2. - Wien, Rehm 1812.
Reyberger, Anton Carl: Institutiones ethicae christianae seu theologiae moralis. – Viennae, Wappler 1805–1809.
Reyberger, Anton Carl: Systematische Anleitung zur christlichen Sittenlehre oder Moraltheologie. - Wien, Wappler 1794.
Riegger, Paulus Josephus de: Institutiones juris ecclesiastici. Ed. nova et emendata. - Vienae, de Trattnern 1779.
Schenkel, Maurus: Ethica christiana. - Strigonii, Beimel 1823.
Stapf, Joseph Ambros: Epitomae theologae moralis publicis praelectionibus accomodata. - Oeniponti, Wagner 1832.
Stapf, Joseph: Theologia moralis in compendium redacta. Vol. 1–4. - Oeniponti, Rauch 1827–30.

Opomba:
Za poglavja 15.1. do 15.4. so uporabljeni viri navedeni v poglavju 11. Viri in literatura. 
Podatki o učbenikih, ki so se uporabljali na ljubljanskem liceju, so v sumarni obliki navedeni v seznamih predavanj, natančne podatke pa dajejo sami učbeniki, ki se hranijo v Ljubljani v NUK-u in Semeniški knjižnici ter na Dunaju v Avstrijski nacionalni biblioteki (Österreichische Nationalbibliothek).

15.5.     Tabelarični prikaz števila vpisanih slušateljev				
									
15.5.1.   Licejski študiji 1805–1809							
									
Študij	1805	1806	1807	1808	1809	1805–1809 skupaj			
TEOLOŠKI ŠTUDIJ	115	14	3	10	27	169			
FILOZOFSKI ŠTUDIJ	106	71	65	64	84	390			
SKUPAJ	221	85	68	74	111	559			
									
Vir: Album Academicorum Lycei Labacensis, NUK (rokopisni oddelek), Ms 654; Namensverzeichniß der Hörer der Philosophie, 	
      NUK (rokopisni oddelek), Ms 661.								

15.5.2.  Gimnazijski in licejski študiji 1815–1848												
																			
Študij	1815	1816	1817	1818	1819	1820	1821	1822	1823	1824	1825	1826	1827	1828	1829	1830	1831		
I.   FILOZOFSKI ŠTUDIJ	109	116	68	52	52	76	65	72	95	99	96	142	136	112	79	116	96		
1. letnik (filozofija)  	67	58	67	48	51	76	62	72	94	96	96	139	135	104	73	110	92		
2. letnik (fizika)	42	58	1	4	1	 	3	 	1	3	 	3	1	8	6	6	4		
II.  MEDIKO-KIRURŠKI ŠTUDIJ	 	 	 	 	 	 	 	 	 	 	 	 	 	41	10	3	9		
III. TEOLOŠKI ŠTUDIJ	99	109	38	32	31	1	13	1	26	22	43	49	67	73	75	41	50		
1. letnik	27	33	37	31	31	1	13	1	25	22	43	48	65	73	75	40	43		
2. letnik	25	28	0	 	 	 	 	 	1	 	 	1	2	 	 	1	2		
3. letnik	25	23	0	 	 	 	 	 	 	 	 	 	 	 	 	 	5		
4. letnik	22	25	1	1	 	 	 	 	 	 	 	 	 	 	 	 	 		
SKUPAJ      I. + II. + III.	208	225	106	84	83	77	78	73	121	121	139	191	203	226	164	160	155		
IV.  GIMNAZIJA	0	0	0	0	142	146	218	250	179	187	220	137	87	79	101	96	81		
1. gramatikalni	 	 	 	 	133	131	160	202	155	159	200	123	66	71	77	74	58		
2. gramatikalni	 	 	 	 	2	4	29	10	2	5	6	2	4	2	12	9	4		
3. gramatikalni	 	 	 	 	1	3	9	15	3	4	1	1	1	1	2	1	7		
4. gramatikalni	 	 	 	 	1	1	6	3	8	9	4	1	6	0	5	2	3		
1. humanitetni	 	 	 	 	2	4	6	10	6	8	6	6	7	2	2	7	7		
2. humanitetni	 	 	 	 	3	3	8	10	5	2	3	4	3	3	3	3	2		
SKUPAJ      I. + II. + III. + IV.	208	225	106	84	225	223	296	323	300	308	359	328	290	305	265	256	236		
																			
Študij	1832	1833	1834	1835	1836	1837	1838	1839	1840	1841	1842	1843	1844	1845	1846	1847	1848	1815–1848 skupaj	
I.   FILOZOFSKI ŠTUDIJ	87	58	79	78	62	56	88	83	75	85	80	63	63	88	101	84	89	2900	
1. letnik (filozofija)  	82	52	71	72	57	52	69	74	64	79	77	55	57	76	90	76	84	2627	
2. letnik (fizika)	5	6	8	6	5	4	19	9	11	6	3	8	6	12	11	8	5	273	
II.  MEDIKO-KIRURŠKI ŠTUDIJ	7	8	9	14	13	5	10	11	13	 	14	10	16	8	12	18	14	245	
III. TEOLOŠKI ŠTUDIJ	60	66	53	45	38	38	31	24	28	26	26	23	28	26	34	39	35	1390	
1. letnik	53	55	47	39	36	30	24	21	22	21	24	21	26	22	30	38	30	1147	
2. letnik	1	 	1	6	2	1	 	 	1	1	 	 	 	1	 	 	2	76	
3. letnik	5	11	5	 	 	7	7	3	2	4	2	2	2	3	4	1	3	114	
4. letnik	1	 	 	 	 	 	 	 	3	 	 	 	 	 	 	 	 	53	
SKUPAJ      I. + II. + III.	154	132	141	137	113	99	129	118	116	111	120	96	107	122	147	141	138	4535	
IV.  GIMNAZIJA	84	86	110	100	106	110	131	143	144	128	109	132	127	128	146	136	141	3984	
1. gramatikalni	72	71	88	76	81	83	98	108	116	102	93	115	113	111	124	112	125	3297	
2. gramatikalni	3	3	7	16	9	14	4	10	9	5	3	2	2	3	4	5	4	194	
3. gramatikalni	1	2	2	4	5	3	7	6	10	0	5	1	3	5	1	4	4	112	
4. gramatikalni	1	3	4	1	3	1	11	4	3	3	1	3	3	0	6	3	2	101	
1. humanitetni	6	3	6	2	7	6	1	10	3	11	3	9	2	2	7	7	3	161	
2. humanitetni	1	4	3	1	1	3	10	5	3	7	4	2	4	7	4	5	3	119	
SKUPAJ      I. + II. + III. + IV.	238	218	251	237	219	209	260	261	260	239	229	228	234	250	293	277	279	8519	
																			
Vir: Album Academicorum Lycei Labacensis, NUK (rokopisni oddelek), Ms 654; Namensverzeichniß der Hörer der Philosophie, NUK (rokopisni oddelek), Ms 661.	
	15.6. Grafični prikaz števila vpisanih  (učencev) slušateljev